SVINDLER
EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Alt som var forvirrende, ga plutselig mening.
Han heter Robert Freegard, og han er en domfelt svindler.
Moren min hadde bodd med denne bedrageren, denne mannen som styrte livene våre.
Da jeg fant ut hvem David Hendy virkelig var,
snakket jeg med politiet
og sa at ekskona mi er med denne seriesvindleren.
Dessverre, selv om de hørte på meg,
hadde de ingen interesse i å forfølge saken.
Vi vet ikke hvor hun er. Vi har ikke sett henne på årevis.
Jeg prøvde igjen og igjen.
I FORHOLD TIL ROBERT FREEGARD
Til slutt fikk vi politiet til å etterforske Sandra som en savnet person.
FIRE ÅR ETTER AT SANDRA CLIFTON MØTTE DAVID HENDY
I 2015 fant de Sandra, som var med Freegard.
De avtalte å møte henne for å diskutere ting.
Jeg følte meg lettet.
Politiet har sett henne.
Så politiet sa til moren min: "Mannen du er sammen med, er en domfelt svindler."
ET TIÅR MED LØGN
VITNE FORTELLER OM LIV MED SVINDLER
De spurte henne: "Vet du hvem denne mannen er?"
Og hun sa: "Ja."
I nesten et år hadde datteren min Sarah vært savnet.
Jeg var bekymret. Jeg prøvde å finne Sarah.
Jeg ville hovedsakelig ha informasjon.
Jeg kunne ikke bevise at en forbrytelse var begått,
men jeg trodde hun ble kontrollert på et vis.
PÅ RØMMEN I
TI MÅNEDER
Jeg hadde vært på rømmen fra IRA og hadde bodd i en rekke gjemmesteder.
Rob sa han jobbet for MI5, derfor følger du reglene,
om du liker det eller ei.
Jeg ringte til Johns foreldre.
John hadde fortalt dem om IRA, og de hvorfor alle måtte flykte.
De måtte betale penger for å bli beskyttet.
Greit. Nå er vi ille ute.
Endelig forstår jeg hva som foregår her.
Han vil ha pengene.
Men jeg ante ikke hva vi hadde i vente.
Rob fortalte at sjefene hans hadde bevilget meg et beløp
for å gi meg en ny identitet og et nytt liv.
Jeg hadde en arv. Den var på over 200 000 pund.
Robs sjefer ville at jeg skulle ta ut de pengene.
Jeg måtte ha legitimasjon, og passet mitt var hjemme.
Han sa: "Du har så mange minutter på å komme deg inn og ut."
Jeg visste at foreldrene mine var borte, men sekretæren var der.
Jeg var så nervøs.
Å gå inn i ens foreldres hus og oppføre seg som en tyv er ikke bra.
Jeg gikk inn der safen er.
Jeg åpnet den.
Jeg hadde passet hennes, og det fikk hun ikke for alt i verden.
Jeg hadde nok en magefølelse, og det var nok derfor vi hadde to safer.
Én under gulvet.
Hun så den aldri.
Rob ble veldig sint.
Sarah kom ut og gråt.
Rob sa: "Ser du hvor opprørt Sarah er?
Den jævla drittsekken ødelegger alt.
Ring ham og be ham dra til helvete."
"Din jævla kødd, du ødelegger alt.
Kan du ikke gjøre som Sarah sier, ditt rasshøl?"
Atmosfæren var så spent. Det var som om hele rommet ristet.
Jeg sa til John: "Freegard er en svindler."
Han trodde ikke på et ord, og han truet med å drepe meg.
Jeg vet ikke hvor mange timer jeg har snakket med politiet.
8/7/94 MØTTE POLITIET
Jeg kunne ikke påvise det. Jeg måtte bevise at hun var tvunget.
Jeg ansatte en privatetterforsker
for å se om han kunne finne mer informasjon enn jeg hadde.
DIN HJELP TIL
Å FINNE DATTEREN VÅR
BARE OVERVÅKNING
Men det var uhyre vanskelig, for Sarah lot seg ikke finne.
PÅ RØMMEN I
FEM ÅR
Jeg hadde ingen kontakt med foreldrene mine på fire år.
Gruppen sluttet å eksistere.
Vi fikk høre at Robs sjefer skulle skille oss.
Og Rob sa bare:
"Dere har ikke noe valg. Det er det eneste alternativet."
Han fortalte meg ikke noe om John og Maria.
Jeg fikk ikke ha kontakt.
Det var som å være på en øy der man er skilt fra alle andre.
Han kontrollerte alt i livet mitt.
Hvor jeg dro, hva jeg gjorde, hva jeg hadde på meg, alt.
Alle pengene jeg tjente, gikk til Rob for å betale vitnebeskyttelsesprogrammet.
Rob sa at det ikke var nok.
Jeg måtte få tak i arven.
Der det er liv, er det håp.
Da Sarah tok kontakt, fikk vi håp. Én, vi visste at hun levde.
Jeg ble tvunget til å kreve disse pengene.
Jeg ba Sarah ikke å stole på Freegard.
Kom deg bort. Dra.
Rob legger på telefonen. Kutt.
Han fikk meg til å ringe tilbake.
Da vi spurte hvorfor hun ikke ville komme hjem,
sa hun at hun ikke kunne. Og hun måtte få pengene.
"Jeg trenger pengene, pengene, pengene."
Vi ble oppringt dag og natt.
I ukevis.
Selv om du ikke svarer, ringer telefonen.
Det ringer litt, og så gir det seg. Så ringer de igjen.
Og det i seg selv er som en hammer som dundrer løs.
Dessverre fikk bedriften problemer.
Vi hadde millioner i gjeld.
Faren min sa at de måtte permittere alle de ansatte.
Du visste at han ikke ville gi seg.
Og Jill led.
Som en mor rystet det livet hennes noe voldsomt.
Fikk de tak i Jill, durte de i vei.
Pang.
Det var det.
Jill bestemte seg for å betale.
Jeg ville aldri ha gitt de pengene om jeg hadde hatt et annet valg.
Men siden Jill var overbevist, bekymret...
gjort syk…
Det måtte komme først. Det var det viktigste.
£ 79 658,47 TILHØRER KUN SARAH
£ 23 040,00
£ 28 000,00
55 000,00
£ 32 400,04
47 000,00 ARV
Jeg tenkte: "Jeg gir blaffen i hva annet som skjer.
Jeg skal leve livet mitt."
Det var slutten.
Foreldrene mine betalte.
De sa: "Jeg tror ikke du skal ringe mer."
Jeg trodde virkelig at det var slutten. At jeg aldri ville snakke med dem igjen.
Da politiet fant Sandra,
sa de: "Vet du hva Robert Freegard har gjort?"
Hun sa: "Ja."
Sandra ble fortalt: "Hvis du vil, kan vi ta deg i beskyttelsesforvaring nå."
Hvorpå hun sa: "Jeg vil ikke dra. Jeg vil være med David."
Som voksen kunne ikke politiet tvinge henne til å forlate ham.
Politiet kunne ikke gjøre noe mer.
Hvordan kunne du vite dette om noen og bli hos dem?
Moren min var enebarn.
Hun var svært knyttet til foreldrene sine.
Både bestemor og bestefar døde dessverre,
og mamma kom ikke til begravelsene.
Det var så utypisk.
Men innerst inne visste jeg at hun ikke kom.
Jeg har ikke sett mamma på sju år.
Det har vært litt kontakt, vanligvis på et skjult nummer.
Hvis jeg vil ringe henne, svarer de ikke.
Og slik jeg ser det, følger samtalene et manus.
Det føles som om jeg snakker med en robot.
Jeg vet ikke hvor hun er.
Jeg mener…
Hun har aldri latt meg vite hvor hun bor.
Hva er det?
Mor var kjærlig og omsorgsfull.
Det virker som om det er noen der
som drar i trådene.
Jeg tror personen bak alt dette er Freegard.
POLITIETTERFORSKER
Jeg heter Bob Brandon. I 30 år var jeg politibetjent i London.
Jeg jobbet hovedsakelig i Scotland Yard i bedrageriavsnittet.
Jeg hørte først om saken da en kvinne ringte politiet
for å melde at eksforloveden Robert Freegard
hadde svindlet henne for omtrent 30 000 pund.
Og det føltes riktig å ringe Freegard
og be ham komme inn til avhør.
Men han kom aldri, og fra da av ble SIM-kortet hans aldri mer brukt.
Freegard forsvant plutselig.
Den eneste ledetråden vi hadde, var at offeret møtte Freegard
i en bilbutikk i Vest-London.
Da politiet kom for å snakke med meg,
sa jeg at av alle bilselgerne jeg hadde møtt, var Robert Freegard én av de beste.
Han kunne selge.
MÅNEDENS SELGER
Han var høy. Han var kjekk. Han så vellykket ut.
Han fikk meg til å tenke: "Jeg vil se sånn ut."
Han var en pikenes jens.
Han fikk sparken for å stadig prøve seg på kvinnelige kunder.
Han ga seg visst aldri.
Historien som bilselgeren fortalte betjentene, var fantastisk.
Én dag sa han: "Jeg har noe å fortelle deg.
Jeg jobber for MI5."
"Jeg er en MI5-agent."
Han sa han jobbet i det skjulte, ja, som bilselger,
men at han i virkeligheten er en hemmelig agent som spaner på mulige IRA-medlemmer.
Reaksjon min var: "Jaså?"
Men han var veldig hemmelighetsfull rundt hvem han snakket med.
Og han byttet SIM-kort. Hvorfor trenger du to SIM-kort?
Jeg begynte plutselig å lure på om han var det.
HEMMELIG
Noen av det vi gjorde, det føltes som om vi var spanere.
Alle stasjoner, Peter, rykk ut til Tottenham Court Road.
Peter One, mottatt.
Han hadde møter på hotell. Han måtte treffe noen der.
Han forsvant, og plutselig, en halvtime eller en time senere,
dukket han plutselig opp igjen. "Kom an." Så satte vi oss i bilen og dro.
Peter One. Han er på buss nummer én, nordover.
Jeg var alltid fluktsjåføren i bilen utenfor.
Jeg gikk aldri inn og var aldri involvert
i noen av disse hemmelige møtene og det som skjedde.
Mottatt. Over og ut.
Det var ingen egentlig forklaring på hva han gjorde,
men det hastet alltid når vi dro.
Det var spennende.
Peter Two til sentralen.
Det kan ha vært sant, men det var svært usannsynlig,
for var han spion, ville han ikke plapret om det.
Vi sjekket med MI5…
MI5 FAKSRESPONS
…som bekreftet at han ikke var en av dem.
Vi visste at dette var en bedrager.
Han ble etterlyst i politiets nasjonale database.
Så kikket betjentene på historien hans.
De så på bakgrunnen hans for å spore ham.
Freegard var ingen spion, men han utga seg som en spion.
Han gjorde seg vanskelig å spore.
Han slo av telefonene, flyttet ut av bopelen, og han var på rømmen.
Den gjengse person går på butikken og kjøper melk,
og går til togstasjonen for å kjøpe billett.
De kan ta ut penger i minibanken.
Så når du ser på forbruket,
finner du ofte ut hvor noen bor og jobber.
Dette var ikke tilfelle her.
Det var som å jage et spøkelse.
Ingen visste hvor jeg var. Rob etterlot meg i et skjulested i London
for å vente mens han var på oppdrag i ukevis.
Jeg ble fortalt at hvis noen kom på døra, bare lat som du ikke er hjemme.
PÅ RØMMEN I
NI ÅR
Da jeg ba Sarah om ikke å ringe, var jeg sint.
Men kjærligheten kjenner ingen grenser.
Man fortsetter, og man håper på en ledetråd.
Og hvis det vil ta ti år,
gjør du det likevel.
Du vil ikke miste datteren din…
Tross alt.
Hva var din verste frykt?
Jeg vet ikke. Det var mange.
Å aldri se Sarah igjen kan ha vært én.
At hun skulle bli forlatt, utsultet…
og forlatt for å dø.
Jeg ville ikke la det skje.
Jeg trengte flere bevis for å få politiet til å hjelpe meg.
Jeg prøvde å gripe hver eneste løse tråd jeg kunne følge.
Og så, helt ut av det blå, fikk vi dette brevet.
"Kjære Mr. Smith, jeg må forklare mer…
…hvordan det var for Sarah og meg.
Rob sa at vi bare kunne beskytte våre kjære
ved å ikke si noe til dem.
Du var en løs kanon på dekk, som kunne føre IRA til oss.
Bankkontoene våre ble tømt. Han var veldig overbevisende."
Jeg dro tilbake til familiens gård,
og jeg forklarte til familien at vi var på rømmen fra IRA
så de betalte den neste betalingen for Robs beskyttelse.
I løpet av tre eller fire år ga jeg 400 000 pund.
Etter hvert som tiden gikk, brukte jeg mer og mer tid på gården.
Det ble tydeligere at om noen lette etter meg, ville de lete etter meg på gården,
og jeg var tydeligvis der. Og ingen hadde kommet for å drepe meg.
Rob sluttet å ringe. Tvilen fikk virkelig feste.
Alt dette er en løgn.
Den irske republikanske hæren tar æren…
Jeg er en agent.
"Jim er en av dem."
Jeg innså at det kunne være Rob som sto bak alt.
Jeg hadde tapt en formue og forårsaket et helvete for familien min.
Jeg hadde dratt to uskyldige jenter fra college inn i et nett av løgner.
Og selvforakten var enorm.
Jeg ønsket å dø.
Jeg ønsket ikke å leve.
Jeg hadde kommet meg ut av situasjonen, men ikke Sarah.
Jeg følte en bølge av skyld.
Så jeg skrev et brev til Mr. Smith.
"Jeg vet ikke hvor Sarah er. Beklager. "
Dette kom direkte fra én i gruppen.
Det var et viktig bevis.
Jeg ringte politiet igjen.
Jeg fikk høre at jeg måtte snakke med Bob Brandon.
Peter fortalte denne utrolige historien
om det datteren hadde opplevd de siste ti åra.
Det faktum at hun trodde hun var på rømmen fra IRA…
En bombe eksploderte uten forvarsel.
…at Freegard lot som han var en spion,
at han hadde tatt hundre tusen pund fra ofrene.
SALDO £ 2365,79
Det gikk fra en svindel på 30 000 pund til noe helt ubegripelig.
Som far til tre døtre forsto jeg hvor bekymret han måtte ha vært.
Jeg sa vi skulle finne Sarah.
Peter hadde gjort alt han kunne for å finne datteren sin.
Hver en ledetråd og opplysning holdt han fast i.
Som en hund med bein.
SETT HER BMW OBSERVERT
Så vi visste om de tre opprinnelige studentene,
John, Sarah og Maria.
Vi visste også at Freegard hadde jobbet som bilselger i Vest-London.
Etter hvert som tiden gikk, vokste saken.
Freegard måtte bli funnet, og det fort.
Vi gjorde litt gammeldags politiarbeid og fant Freegards mor.
Det sto en bil i nærheten av huset som faktisk var registrert i Vest-London,
kanskje 300 kilometer sør for morens hus.
Den var også solgt av garasjen der Freegard hadde jobbet.
Vi dro til stedet.
Freegard var ikke der. Døren ble åpnet av en viss Simon Proctor.
Simon fortalte om ekskjæresten Kim Adams,
en amerikaner som hadde leid huset hans.
Kim hadde plutselig forsvunnet,
og sagt til kollegaene at hun var dødssyk.
Rob sa at vi er i stor fare, og vi må dra.
Jeg sa jeg hadde leverkreft.
Det var for likt det som hadde skjedd for mange år siden med studentene.
Vi dro til bilbutikken. Kim Adams kjøpte en bil fra Freegard.
Kim havnet på listen som et mulig offer.
Først Sarah, nå Kim. Jeg trengte hjelp for å få dem tilbake.
Jeg ble oppringt av Bob Brandon fra Scotland Yard.
Bobs første ord til meg var: "Sitter du?"
Bob fortalte meg en sprø historie om IRA,
spionasje
og folk på rømmen i ti år.
Det var et mulig nytt offer, en amerikansk kvinne ved navn Kim Adams.
Hvem er bedre å starte med, enn Kims foreldre?
Jeg sendte et team av agenter til Arizona for å finne ut om de hadde hørt fra henne.
De sa til agentene at Kim planla å gifte seg med Robert Freegard…
At han hadde sagt at han var en sikkerhetsagent i MI5.
Det virket som om Kim hadde blitt hodestups forelsket.
Freegard kjøpte en Cartier-forlovelsesring til Kim,
et Rolex-armbåndsur, utenlandsreiser.
Kims foreldre trodde Kim hadde en lys fremtid med Robert.
Det var da vi fikk vite at Kims stefar hadde vunnet en storgevinst i lotto.
ARIZONA-LOTTO
Jeg skal ha det gøy.
Golfspillet blir bedre, det kan jeg love deg.
Etter det forsvant hun.
Så agentene måtte informere begge foreldrene
om at Freegard ikke var en MI5-agent.
Ingen visste hvor Kim var,
men Kims foreldre hørte sporadisk fra henne
når hun ville ha penger.
Slik FBI så det, var Kim kidnappet.
Jeg la en plan…
om å begynne å ta opp telefonsamtalene
mellom Freegard, Kim og foreldrene hennes.
Først fikk vi Kims foreldre til å ringe Kim og legge igjen beskjeder.
Hei, det er mamma.
Jeg har noe på lur til deg!
Ring meg. Jeg er hjemme, så ring meg.
Ha det.
Etter det fortsatte vi å prøve.
Til slutt tar Freegard telefonen.
Hallo.
Hei, Robert!
Hei, John. Står til?
Tekst: Vibeche Standal Dart