ЛЮТИЙ 2020 РОКУ
Якби ваша мама була тут,
що б ви хотіли їй сказати?
-Типу: «Мамо, якщо ти слухаєш…»? -Так.
Уявіть, що камера — мама.
Мамо, якщо ти це дивишся,
знай, що б не сталося,
ми завжди тобі раді.
Чого ви хочете від мами?
Не знаю. Просто…
Дуже важко після…
Сімох років?
Я й не знаю.
Гадаєш, мама впізнала б нас?
А ми її?
Мамо, якщо ти слухаєш це,
ти маєш знати: байдуже, що було.
Ми любимо тебе й хочемо, аби ти повернулася в наше життя.
Це важко, бо це досі відбувається
і вже траплялося раніше.
Він міг заподіяти щось іншим людям.
ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
Секретний агент МІ5…
становить постійну небезпеку.
Він контролював усе моє життя.
Він хоче, аби вона належала лише йому.
Я не змушу його подзвонити в поліцію.
Але це ж робота Посольства Америки.
Вони пообіцяли вивезти вас з країни.
Що це за хлопець? Чого він хоче?
Він хоче грошей.
-Він хотів сексу. -Він психопат.
Він живе в затінку. Він ховається.
Він наче привид.
Він маніпулює нею.
…прозвали «Лялькарем».
Певно, це моє улюблене фото мами.
Багато людей, що бачать його, кажуть:
«Ти була такою світленькою».
А я кажу, що це моя мама.
Раніше мої друзі говорили: «Якби ж моя мама була схожа на твою.
Якби ж моя мама сиділа і співала з нами в машині».
Навіть дорогою в магазин
мама співала всі пісні, які ми співали з друзями.
Усі вважали її крутою.
Мама була дуже доброю і дбайливою.
Знаєте, вона все робила для нас.
Коли мама була поруч, я був маминим синком.
Оце фото гарне. Тато такий молодий.
Сандра була моїм першим справжнім коханням.
Я зустрів Сандру, коли мені було 14.
Ми одружилися у 20, а тоді з'явилася Софі.
З днем народження
На жаль, з часом ми віддалилися одне від одного й розлучилися,
але залишилися дуже хорошими друзями.
І виховували дітей удвох.
Мама була юною, коли зустріла тата. У них не склалося.
Та могло скластися з кимось іншим.
САНДРА ВІК: 35–40, ЖІНКА
Мама почала знайомитися онлайн.
РЕДАГУВАТИ
Пам'ятаю, як мама показала мені свій профіль та фотографії.
І я подумала: «Це реклама.
У нас є нова робота. Може, вам цікаво.
Треба любити мою маму і, мабуть, ще й нас».
У мами було кілька хлопців.
Жоден із них не підходив їй.
ТІМ ВІК: 35–40, ЧОЛОВІК
ЛИСТОПАД 2011 РОКУ
Та якось ввечері їй подзвонили.
І зав'язалися стосунки.
«Це з ним я переписуюся. Його звати Девід».
Він працював у ЗМІ,
продавав рекламні місця великим компаніям.
Девід любив машини.
Він любив дорогі речі.
Мама не купувала нових авто.
Коли я побачила це новісіньке блакитне «ауді», то подумала: «Шикарно».
Вона була в захваті, що це її автівка.
Ще й у спецкольорі.
Здавалося, що вона нарешті отримає те, що заслуговує.
Девід спланував нашу спільну поїздку в Іспанію.
Я був дуже радий, бо хоч і їздив відпочивати,
та ніколи не був в Іспанії.
Поїздка почалася нормально.
Ми зареєструвалися в усі потрібні готелі.
А потім цілий день та ніч їхали в машині, майже не зупиняючись.
Кермував лише Девід.
І слухав Duran Duran усю дорогу.
Коли ми мали дати паспорти на перевірку,
Девід поводився дуже дивно.
Він не хотів, аби ми бачили його паспорт.
Я спитав про його прізвище,
а він сказав: «Та не переймайся».
І я подумав: «Що? Нащо приховувати своє прізвище?»
Що ж тут такого?
Я й поняття не мала, що відбувається. Я просто знала, що це дивно.
Потім Девід почав завжди залишатися на ніч,
а згодом уже й нікуди не йшов.
Що більше ми бачили його, то більшою частиною нашого життя він ставав.
Він завжди натякав на те, що в нього є гроші.
Завжди казав мамі, що саме він може їй купити.
Казав, що він зайнята людина, що в нього є робота,
але він завжди був у нас удома. Я не бачив, аби він ходив на роботу.
Скидалося на те, що він безробітний.
Мені це все здавалося неправильним.
Якби я тоді знав те, що знаю зараз. Якби я знав, хто такий Девід…
я б нізащо не дозволив йому
бути біля моєї сім'ї й дітей.
Тож…
Як вас звати?
Мене звати Джон Аткінсон.
ДЖОН АТКІНСОН
Розкажіть про ваше життя до того,
як це сталося.
Добре.
Коли ви були в університеті й уперше зустрілися з ним,
і коли ваше життя змінилося.
АГРАРНИЙ КОЛЕДЖ ІМ. Г. АДАМС
Я був студентом у найкращому аграрному коледжі Англії.
Але то були жахливі часи.
На початку 90-х уся нація хвилювалася через те,
що Ірландська республіканська армія оголосила війну.
Бомба, 45 кг вибухівки, була у фургоні, припаркованому на вузькій вулиці.
Ірландська республіканська армія взяла відповідальність за обстріл
заднього двору британського прем'єр-міністра.
Магазин, переповнений жертв, що опинилися в бурі зі скла та уламків…
ІРА попередила, що не обмежиться цими бомбами
і продовжить закладати вибухівку,
поки уряд Британії окуповуватиме частину Ірландії.
Поміж нас були терористи, які закладали бомби, аби зруйнувати наше звичне життя.
АГРАРНИЙ КОЛЕДЖ ІМ. Г. АДАМС
У коледжі було багато ірландців.
І заклад неначе знаходився під спостереженням і підозрою,
бо один студент провозив зброю для ІРА.
Двадцятирічного студента Аграрного коледжу ім. Гарпер Адамс
зупинила поліція.
Вони знайшли дві автомати Калашникова, 100 комплектів патронів
і сліди п'яти різних вибухових речовин у його машині.
Не вірилося,
що цього терориста знайшли серед нас.
Тоді зовсім раптово один з моїх друзів-ірландців наклав на себе руки.
Нащо такий чудовий хлопець зробив це?
Я пішов у паб.
…ІРА.
Я говорив з новим барменом, Робом.
Я знав його вже кілька тижнів.
Я розказав Робу про смерть мого друга, а він сказав…
«Гадаєш, він вчинив самогубство?
Твій друг не вчиняв самогубства. ІРА застрелили його.
Він побачив дещо зайве».
Я спитав: «Що саме?»
Він сказав: «Ти ж знаєш, як зробити бомбу?»
Я сказав: «Та ні».
«Основні інгредієнти — добриво та дизель.
Де взяти добриво та дизель?
Їх використовують на фермах.
Студент, що перевозив зброю… Гадаєш, він працював один?
Ці люди працюють групами, і цю групу ще треба знайти».
Звісно, я спитав: «Звідки ти знаєш?»
«Я не той, за кого ти мене маєш. Це лише прикриття.
Я агент МІ5».
Роб сказав, що їм потрібен хтось у коледжі,
аби розкрити ту групу ІРА.
«Ми бачили твоє досьє, воно чисте. Ти нам потрібен».
Якась частина мене зраділа.
Допомогти прибрати терористів з вулиць?
Звісно. Я руками й ногами «за».
Він спитав: «Як часто ти б'єшся?» Я сказав, що я не боєць.
Я уникаю конфліктів.
Стало ясно, що мене треба натренувати.
Роб показав мені, як бити джеб.
А ще натренував бити кулаком
і тримати удари.
«Ти маєш тримати удар, з якого б кута він не прилетів».
Не знаю, скільки разів він бив мене.
І я відчував певне полегшення, що я тримаю удар,
що я складаю тест.
Мені дали завдання записувати номери всіх машин
у конкретній частині кампусу, біля магазину з азотними добривами.
А тоді Роб сказав скласти список підозрілих людей,
які мають доступ до добрива.
Мій сусід, Джим, був у тому переліку.
Роб та його керівництво запідозрили Джима.
«Джим один з них».
Думка про те, що Джим пов'язаний з ІРА,
приголомшувала. У це було важко повірити,
але все було можливо.
Ми з Джимом жили в тому ж будинку, що й Марія і Сара.
Сара була моєю дівчиною.
Роб сказав, що керівництво вважає,
що нам небезпечно залишатися там.
«Ми в смертельній небезпеці. Треба негайно забиратися.
Не лише нам двом, дівчатам теж».
І я спитав: «Ти розкажеш їм усе, що знаю я?»
«Ні, це небезпечно. Вони можуть поставити операцію під загрозу».
«Як тоді змусити дівчат поїхати?»
«Тобі доведеться збрехати їм, аби врятувати їхні життя».
Він покликав нас з Марією до пабу, аби щось нам сказати.
Тож він попросив нас сісти
і сказав, що в нього рак, остання стадія.
Було жахливо думати, що він помре.
Він був не просто моїм хлопцем, а ще і другом.
Вони були вбиті горем.
Особливо Сара.
А мене аж нудило від того,
що я так гидко збрехав.
Це точно найгірше, що я зробив за своє життя.
Я сказав, що в мене є список бажань.
Поїздити країною й побачити те, що вже не зможу побачити.
Твій хлопець каже, що вмирає через рак.
Ти питаєш: «Невже це не лікується?»
«Не лікується».
«Ти впевнений?»
Знаєте, з'являються різні думки на кшталт «а якщо».
Та зрештою, коли він каже: «Мені залишилося лише кілька тижнів…»
Хто не погодиться?
Я просто ненавиджу Duran Duran.
Роб постійно програвав «Ordinary World».
Вона закінчувалася,
а він вмикав її. Вона закінчувалася.
Він вмикав її знову. Усю дорогу.
Якщо я чую шматок мелодії,
то повертаюся назад у ті часи.
Я, Джон, Роб та Марія їздили від міста до міста
всією Великою Британією.
Коли ж ми хотіли сфотографуватися з Робом,
він завжди фотографував нас, аби його не було видно на фотці.
Було навіть весело їздити країною з друзями.
Але десь у глибині душі ти розумієш:
«Але ж він помирає».
То була жахлива брехня.
Та вона була виправдана, бо на кону були життя людей.
Розшукується терорист, що серйозно поранив полісмена
вчора в Чеширі. Антитерористичний відділ Скотленд-Ярду…
Ми їздили вже десять днів,
коли Роб сказав нам, що ми не можемо повернутися в коледж.
Це вже було набагато серйозніше.
Він дозволив мені сказати їм, що я не вмирав через рак.
Мені сказали, що це все брехня.
Роб сказав, що ми маємо залишатися там,
бо ми втягнені в дещо,
через що наші сім'ї та ми самі в небезпеці.
Сару це все не радувало.
«Доведи, що працюєш на МІ5.
І що ми не можемо їхати додому.
Чому нам не можна додому?»
Я питала їх безліч разів.
Та він знав, скільки грошей було на моєму рахунку,
скільки землі було в моєї сім'ї.
Роб казав, що знає це все, бо працює на уряд.
Ми просто мали слідувати інструкціям.
Коли я повернулася в машину…
Тепер я розумію, що то був вирішальний момент,
бо це рішення вплинуло на подальші дії.
Те рішення змінило наступні десять років мого життя.
Мої стосунки із Сандрою змінилися, щойно Девід з'явився в її житті.
Сандра почала віддалятися.
Вибірково відповідала на дзвінки. Не відписувала на повідомлення.
Мені це здавалося дуже дивним.
Мама не ходила гуляти й не зустрічалася з друзями.
Розмовляла лише з Девідом.
Ми не проводили часу разом.
У нас були окремі життя.
Вона постійно злилася на нас.
Вона віддалялася від нас.
А ми її діти.
Я відчував, що не знаю, на кого вона перетворюється.
Девід приніс мамі браслет.
Одного дня мама прибігла до мене й почала кричати.
Девід стояв за нею. Вона кричала: «Ти вкрав мій браслет».
Я сказав: «Я ж твій син, мамо. Я б ніколи не крав у тебе».
Ми дружня родина. Ми довіряли одне одному.
Аж раптом вона не вірить власному сину у власному досі.
То був лише початок.
Девід сказав татові: «Твій син гей. Він тобі не сказав».
Тато спитав мене. І сказав: «Якщо хочеш бути геєм, це твоє право».
А я сказав: «Тату, я не гей. Ти ж знаєш».
Інші не мають вирішувати, хто ти,
а Девід лише цим і займався.
Це засмутило маму. І тата. І Джейка.
Мама принесла мені модні туфлі для школи…
а я доволі швидко зносив підбори.
Девід сказав: «Я полагоджу».
І повернув їх зі шматком металу.
Я спитав у них: «Що це таке?»
Вони сказали: «Поки не навчишся ходити нормально, будеш ходити так».
Тож я взув їх до школи.
Люди витріщалися на мене.
А в тому віці це бентежить.
Він знав, що та штука на моєму взутті зробить моє життя нещасним.
Мене ніби контролювали.
Я прийшов зі школи.
І зрозумів, що дім закритий.
Перші кілька разів я гуляв собі далі й повертався пізніше.
Але це сталося забагато разів.
Він стукав у двері. Його не пускали в дім.
Це не помилка. Це зроблено навмисно.
Я почав кричати: «Хтось є?»
Девід сказав мамі не відповідати.
Я пішов до задніх дверей.
І просто дав волю злості.
Я почула сильний удар.
Я глянув нагору й побачив, що сестра панікує.
Вона ще не бачила мене такого, аби я так гатив у двері.
Я сказав: «Впусти, я заберу речі й піду».
Вона плакала, казала, аби я не йшов.
А я повторював: «Софі, я маю піти».
Коли ж у голові прояснилося,
я зрозумів, що це все почалося з появою Девіда.
«Чому це відбувається? Навіщо комусь це робити?
Хто цей хлопець? Чого він хоче»?
Роб казав, що нас переслідує ІРА, тому не можна залишатися на місці.
Сьогодні центр Варрінґтона став мішенню терористичного нападу ІРА…
За два дні, коли ми поїхали з Варрінґтона, у центрі вибухнули дві бомби.
Нам треба було замести сліди і зникнути.
Для мене найгіршою була необхідність обірвати зв'язок
із сім'єю та друзями.
Це мене справді хвилювало.
Я знала, що вони хвилюватимуться,
бо, звісно ж, тоді ні в кого не було мобільних телефонів.
Сара давненько не дзвонила, що не було їй притаманно.
Тож я подзвонив у коледж Сари.
Вони сказали: «Її немає, і ми не знаємо чому».
Коли вона ходила в коледж, то працювала на фермі.
Фермер був занепокоєний тим, що сталося з Сарою,
бо її машина залишилася в нього.
Звісно, я почав хвилюватися
через це все.
Я збирався подзвонити до поліції, коли задзвонив телефон.
То була Сара.
Я був радий почути її, але вона говорила трохи дивно.
«Тату, ми хотіли б заїхати. Нас четверо».
Тато розпитував про моє зникнення.
МІ5 занепокоїлося, що тато поговорить не з тією людиною
й несвідомо видасть інформацію ІРА.
Тому Роб сказав, що треба зустрітися з моїми батьками, аби заспокоїти їх.
Вони приїхали вночі.
Це було дивно.
Тоді я вперше побачив Роба.
Чи був Роб упевненим? Так. Можна навіть назвати його зухвалим.
Роб дуже наполягав, аби ми дотримувалися історії.
Сара була не дуже привітною.
Знову ж таки, це було не схоже на неї.
Я сказав, що в мене рак печінки і що в мене з'явилася
ідея поїхати відпочити впродовж своїх останніх тижнів.
Я фермер.
Коли в тебе є череда худоби, ти розрізняєш хвору тварину
за її поведінкою чи ходою.
Це видно.
По ньому видно не було.
Пан Сміт спитав мене.
«Наскільки ти хворий?».
Я наче заціпенів і почав труситися.
Усе тіло затрусилося.
Неначе він справді злякався.
Певно, я був дещо знервований
і не вірив у те, що мені казали.
Вони знали, що щось не так.
І Роб збрехав моїм батькам.
Він сказав: «Не хвилюйтесь. Ми повернемося в коледж за два тижні».
І потім вони поспіхом поїхали.
Так. Я обійняла свою сім'ю на прощання
і не знала, коли побачу їх знову.
Я знав, що щось не так, я мав зупинити їх.
Не відпускати їх.
І відтоді я жалкую, що не затримав їх.
Ми почекали кілька тижнів.
Сара не повернулася до коледжу.
Тоді я зрозумів, що треба щось зробити.
Я оплачував її кредитку.
Якщо вона купувала щось у Челтенгемі, то вона й була в Челтенгемі.
ЧЕЛТЕНГЕМ
У мене з'явилася ідея.
Я міг відслідкувати, де вони були.
Я відмічав їхні маршрути та дати на настінній мапі.
ШЕФФІЛД
КИНУТО МАШИНУ САРИ!
Ми знали, що вони їздили країною.
Вони могли поїхати на південь
і в той же ж день повернутися на північ, і знову поїхати назад.
У цьому не було логіки.
Я продивлявся звіти та найбільші суми, що ми платили,
чи ті, що мене зацікавлювали.
Вона купила костюм для чоловіка, який був з ними.
ДЖАЗЗ ЛТД
Вони зупинилися в готелі і поспіхом поїхали.
Мені здавалося, що Сара витрачає забагато.
Вона завжди була обачною з грошима і ніколи не розкидалася ними.
Ми хвилювалися через те, що відбувалося.
А тоді подзвонила Сара.
Вона сказала…
«Я маю відкласти навчання на рік, бо фермерство мене більше не цікавить.
"Комерційна спілка", страхова компанія,
запропонувала мені місце на своїй програмі для випускників,
платять 25 000 £ на рік».
Коли вона сказала про коледж,
ми зрозуміли, що все вийшло з-під контролю.
Я подзвонив у «Комерційну спілку», у них не було таких вакансій.
І платня була набагато вищою за ту, яку вони пропонують
людині без досвіду.
Це була суцільна брехня.
Це все було ненормально.
Сара раніше не брехала.
Я жила в будинку з мамою та Девідом.
Мені здавалося, що мама стала геть іншою.
Джейк уже пішов і жив з татом,
і я не розмовляла з ними.
Я почувалася покинутою.
Тож вказівки я отримувала лише від Девіда.
Пам'ятаю, Девід розказував, що тато розчарував мою маму,
що робив їй щось погане в минулому.
Ще щось про їхній шлюб і розлучення.
Робив це витончено й поступово.
Девід казав мені: «Ти ж більше не хочеш бачити тата?
Ти ж не хочеш розмовляти з татом?
Ти ж не хочеш бачити його?
Не хочеш.
Ти ж не хочеш бачити тата, так?»
Щодня. Кілька разів на день.
Зрештою, навіть ім'я стало мені чужим.
Марком Кліфтоном звали незнайомця, а не мого тата.
Він був страшною особою, що образить мене та мою сім'ю.
З днем народження тебе
Я багато разів писав Софі. Надсилав повідомлення.
З днем народження, люба Софі
Казав, як сильно люблю її і як за нею сумую.
Хотів повернути все на місця.
Коли я отримувала листи, я клала їх в один конверт,
підписаний як: «Брехня та лихослів'я пана Марка Кліфтона».
Я причепила його до своєї старої дошки.
Я не розмовляла з татом 2,5 роки.
Було очевидно, що за багатьма речами стоїть Девід,
але я не міг зрозуміти чому.
Я просто думав: «Що там відбувається? Що це за хлопець?»
Я намагався розпитати про нього в місцевих, шукав в інтернеті.
Я знав його як Девіда Генді.
ДЕВІД ГЕНДІ
Шукав у місцевих довідниках та пошуковиках.
ДЕВІД ГЕНДІ
Не міг знайти нічого.
Наче він привид.
У БІГАХ 6 МІСЯЦІВ
Я подзвонив у поліцію.
Вони сказали, що Сарі вже є 18.
Вона вільна вирішувати все сама.
«Не марнуйте час поліцейських».
Я мав знайти її самостійно.
Я знав, що Сара зникла.
Знав, що вона, імовірніше, з Робертом.
Але де?
Треба було відмітити всі місця, де вони могли б зупинитися.
Та може виявитися, що це слід у нікуди.
К. КАБС
Може бути 100 різних місць,
і треба подзвонити в кожне, аби перевірити, чи вони жили там.
«Вітаю. Говорить Пітер Сміт».
«Алло?»
Вітаю. Добрий ранок.
Можете мені допомогти?
Допоможете?
Я шукаю дочку.
М4 ЛОНДОН
Її звати Сара.
Доброго ранку. Я батько Сари.
Мене звати Пітер Сміт.
Мені потрібна інформація. Можете допомогти?
У мене проблема.
Я намагаюся зрозуміти, що сталося.
Моя дочка зникла.
Зникла.
Коли ми приїхали в конспіративний дім, усі були напружені, особливо Роб.
Роб дізнався, що батько Сари намагався відслідкувати нас.
Один слід веде до іншого й так далі.
Зняли будинок у селі, кімнату абощо.
Роб відправив мене перевірити машини.
Треба було відмітити, які машини стоять у певних місцях,
аби його керівництво перевірило номерні знаки.
Треба працювати поступово.
Якщо обережно виконувати кожний етап,
зрештою на вас чекатиме прорив.
Сару побачили на виході з будинку в Пітерборо.
І я спитав
адресу цього будинку.
Я не кричу. Не створюю багато шуму.
Найменше всього на світі я хочу сповістити їх, що шукаю їх,
бо вони можуть втекти.
Як потрапити в закритий будинок?
Обходиш його й шукаєш шпаринку.
Якщо шпаринки нема, треба її зробити.
Доводиться відхилятися від закону,
якщо намагаєшся щось знайти.
Інакше багато не знайдеш.
Будинок у Пітерборо був геть порожнім,
окрім однієї кімнати, де були речі Джона та Сари.
Скидалося, що вони поклали речі,
а потім хтось сказав: «Їдемо».
Я підняв одну записку, що лежала серед інших.
«Слухай, у мене є гарні новини.
"Комерційна спілка", страхова компанія,
запропонувала мені місце на своїй програмі для випускників,
платять 25 000 £ на рік».
Це був удар під дих.
Саме це вона сказала мені по телефону, слово в слово.
Сара записала, що сказати.
Тоді я зрозумів, що хтось тягне за мотузки.
У мене не було доказів, але я був упевнений, що це Роберт.
Ми приїхали в Шеффілд, у новий конспіративний дім на Дороті-роуд.
Роб сказав, що в домі є жучки,
аби МІ5 могло слідкувати за безпекою будинку.
Я мала змінити зовнішність.
Коротко підстригтися
і пофарбуватися в блондинку, у дуже світлий колір.
Роб наказав нікому не говорити наші справжні імена.
Тож я став Джеймі.
ВАС ОБСЛУГОВУЄ ДЖЕЙМІ
Сказав мені: «Не розказуй нічого про себе та своє минуле».
Не зближуйся з людьми».
Для прикриття Роб домовився, аби я працював барменом.
Я працювала в кафе під іменем Бетті Сміт.
«РИБА Й КАРТОПЛЯ» БЕТТІ
Мої дні минали таким чином: я вставав, купував квиток на автобус,
працював свої шість-вісім годин,
чекав,
десь о 12 ночі мене завозили додому,
я спостерігав, спав.
І так по колу.
Вставав, купував квиток, працював, чекав…
Багато тижнів стресу.
Було п'ять пострілів, у полісмена влучили двічі.
Троє людей померли від вибуху.
Вставав, купував квиток…
Було неясно, що відбувається.
…годинами чекав, довго їхали…
Неясно, хто їде за тобою, ти хвилюєшся, що відбувається.
Вставав…
І знову є загиблі.
Це все настільки важко, що відчуття стресу не покидає.
Вставав, купував квиток.
Поранених відвезли до місцевих лікарень.
Відпрацьовував зміну, годинами чекав, довго їхав, лягав спати.
БУДИЛЬНИК ВІДКЛАСТИ — ВИМКНУТИ
Дні були однаковими.
-Прокидалася. -Вставав…
Девід віз мене на роботу.
-Я працювала. -Чекав.
Чекала.
Девід забирав мене. Я лягала спати.
Я вставала, і все повторювалося.
Знову і знову.
Я працювала перукаркою-початківцем.
І мала щомісяця сплачувати 300 £ за оренду,
хоч отримувала трохи більше 400.
Мамі все рідше надавалося слово.
Я часто чула: «Дай гроші мені. Я дам їх твоїй мамі.
Дай гроші за оренду».
У мене був ощадний рахунок з 10 000 £…
Коли він дізнався про це, то почав сміятися.
Він був такий…
Він майже пишався собою.
Девід переконав мене піти в банк і збрехати,
що я знімаю гроші, аби купити собі першу машину.
Я зняла гроші. Вони були в конверті, я дала його Девіду.
І більше я про них не чула.
Якось ввечері Девід так і не приїхав забрати мене після роботи.
Коли я зранку говорила з ним по телефону,
я сказала, що так не роблять.
Я сказала: «Не можна так чинити.
Не можна залишати мене на роботі,
аби я спала на підлозі».
Я мала піти, заради власного здоров'я.
Я сказала мамі, що мені шкода, але я не можу жити там.
Я рік жила сама,
а тоді зв'язалася з Джейком та татом.
Я зайшов на кухню, а там стояла Софі, і…
Так. Ми обійнялися й заплакали.
Неймовірно, як швидко ти про все забуваєш, коли когось любиш.
Коли я пішла, я почала розуміти, що він робив.
Гадаю, він хотів прибрати мене з дороги.
Аби вона належала лише йому.
СІЧЕНЬ 2014 РОКУ
У 2014 році, через два роки після початку стосунків,
мама з Девідом поїхали.
Ніхто не знав куди.
Коли Сандра поїхала, я не думав,
що ми з дітьми бачили її востаннє.
Я пішов до будинку, аби підготувати його до продажу.
Я з жахом побачив, що на дверях головної спальні
висів величезний замок промислових масштабів.
Такі замки вішають на гараж чи сховище.
Двері зламаються швидше за замок.
Замок допомагає тримати людину всередині чи ззовні кімнати.
Тут була газета, що повністю закривала вікно.
Тож ззовні ніхто не бачив, що відбувалося в кімнаті.
Гадаю, що такі крайності — лихий та тривожний знак.
По-перше, дім закрили від світу,
по-друге, усередині дому встановили міцний замок.
Я здивувався через пошту, що була в будинку.
Тут були всі рахунки, повідомлення про несплату
та виклики до суду, які тільки можна уявити.
Тут стільки листів.
Рахунки за електрику, за телефон,
від муніципалітету.
Штраф за паркування, відкликання податкової знижки.
Деталі кредитної картки, ще більше штрафів за паркування.
Ось лист від іпотечної компанії.
Отже, іпотеку не сплачували вже багато місяців.
Овва.
У Сандри не було кредитки до їхньої зустрічі.
Ця жахлива фінансова ситуація,
гадаю, виникла через Девіда.
Машина, на якій їздили мама й Девід.
Її не виплатили.
А це машина за 35 000 £. Це була задорога машина.
Це був подарунок мамі, але кредит оформлений на її ім'я.
Він дав їй машину, за яку вона має платити.
Він завжди казав нам, що в нього є гроші,
купував круті автівки, носив дорогі годинники.
А це свідчило про те, що все було обманом.
Я пошукав ще.
Я вже й раніше шукав, та цього разу доклав більше зусиль.
ДЕВІД ГЕНДІ
Однак не міг знайти нічого.
Тоді в мене з'явилася ідея: я дописав «самозванець» до його імені.
Знайшовся сайт, де було написано про чоловіка з цим іменем,
а ще під іменем Роберт Фріґард.
«Самозванець украв моє життя.
Поліція охрестила його злом, єдиним у своєму роді.
Роберт Фріґард, "Лялькар",
як його скоро назве британське преса.
Вдаючи агента в стилі Джеймса Бонда, Фріґард уже виманив
майже 2 млн дол. США готівкою у своїх жертв».
Я натиснув на «Зображення».
ЗОБРАЖЕННЯ
Бінго. Девід Генді — це Роберт Фріґард.
Це одна людина.
ГЕНДІ
ФРІҐАРД
Мені відібрало мову. Його злочини були моторошними.
Ця людина була біля моєї сім'ї, а ми поняття не мали, хто він.
ОБМАН
ПАСТКА
«ЗЛО»
Переклад субтитрів: Тетяна Лаховська