FEBRUARI 2020
Om er mamma var här nu…
Vad skulle ni vilja säga till henne?
-Typ "Mamma, om du lyssnar nu…"? -Ja.
Om kameran var er mamma.
Mamma, om du ser det här…
…vill jag bara säga att vad som än händer…
…finns vi alltid här för dig.
Vad vill du att hon ska göra?
Jag vet inte…
Det är svårt efter…
Är det sju år?
Jag vet inte ens.
-Skulle mamma känna igen oss? -Skulle vi känna igen henne?
Mamma, om du hör det här…
Det spelar ingen roll vad som har hänt.
Vi älskar dig, och vi vill ha dig tillbaka i vårt liv.
Det svåra är att det här inte är över än.
Och det har hänt förut.
Det kan finnas personer där ute som han kan ha gjort saker med.
EN DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
Den hemliga MI5-agenten…
…beskrivs som en fortsatt fara.
Han styrde allt i mitt liv.
Han vill ha henne för sig själv.
Han får inte ringa polisen.
Men det är det ambassaden är till för. De sa att de skulle få ut dig ur landet.
Vem är han? Vad vill han?
Han vill ha pengar.
-Han ville ha sex. -Han är psykopat.
Han lever under radarn. Han lever i skuggorna.
-Det var som att jaga ett spöke. -Han drar i hennes trådar.
…som kallas "Marionettmästaren".
Det här är mitt favoritfoto på mamma. Alla som ser det säger:
"Vad blond du var när du var liten." Jag bara: "Det är min mamma."
När jag var liten sa mina kompisar: "Jag vill ha en mamma som din."
"Jag vill ha en mamma som sjunger i bilen med oss."
Även om vi bara skulle handla
satt hon och sjöng med mig och mina vänner.
Alla tyckte att hon var cool.
Mamma var snäll och omtänksam.
Hon gjorde allt för oss.
Ja, jag var en mammagris.
Underbart. Pappa ser så ung ut.
Sandra var min första riktiga kärlek.
Jag träffade Sandra när jag var fjorton.
Vi gifte oss när vi var 20 och sen kom Sophie.
Ha den äran idag Ha den äran idag
Tyvärr växte vi isär med åren, och vi skilde oss till slut,
men vi förblev väldigt goda vänner och uppfostrade barnen tillsammans.
Mamma var så ung när de träffades, och det funkade inte.
Det kunde ändå funka med nån annan.
Mamma bestämde sig för att börja med nätdejting.
REDIGERA
Jag minns att mamma visade mig sin profil och sina bilder.
Man tänkte liksom: "Det är en annons."
"Vi har ett jobb åt den som vill söka."
Nån som kan älska min mamma, och kanske oss också.
Mamma hade pojkvänner då och då.
Ingen av dem var rätt för henne.
Så en kväll ringde det.
Det blev regelbundet.
"Det är en kille jag snackar med. Han heter David."
Han jobbade med media.
Han sålde annonsplatser till stora företag.
David älskade bilar.
Han älskade dyra saker.
Mamma hade aldrig haft en ny bil.
Mitt första intryck av den sprillans nya, blåa audin var: flott.
Det var kul för henne att kunna säga att hon ägde den.
Hon valde en färg som inte var standard.
Det kändes som om hon fick det hon förtjänade till slut.
David planerade en Spanienresa åt oss.
Det var kul, för jag hade varit utomlands, men jag hade aldrig varit i Spanien.
I början verkade resan normal. Vi tog in på hotellen vi skulle.
Men efter det åkte vi bil dygnet runt och stannade nästan inte alls.
Bara David körde.
Vi lyssnade på Duran Duran hela tiden.
När vi skulle visa passen betedde sig David underligt.
Han ville inte att vi skulle se hans pass.
Jag frågade vad hans efternamn var. Han sa: "Bry dig inte om det."
Jag undrade varför han dolde sitt efternamn.
Jag bara: "Vad är det här för nåt?"
Jag fattade ingenting, men jag visste att det var skumt.
Efter ett tag sov David alltid hos oss,
och sen åkte han aldrig därifrån.
Ju mer vi träffades, desto mer blev han en del av vårt liv.
Han antydde ofta att han hade mycket pengar.
Han skröt alltid för mamma om allt han kunde köpa till henne.
Han sa att han var upptagen och att han arbetade,
men han var alltid hemma hos oss. Han gick aldrig till nåt jobb.
Han verkade mest arbetslös. Det verkade inte stämma riktigt.
Om jag visste då vad jag vet nu: vem David egentligen var…
…skulle han inte ha fått fortsätta vara i närheten av mina barn.
Så…
Vad heter du?
Jag heter John Atkinson.
Så vi ska prata om tiden innan allt det här hände.
Okej.
Du läste på universitetet när du träffade den här mannen,
och hela ditt liv förändrades.
HARPER ADAMS JORDBRUKSHÖGSKOLA
Jag studerade på Englands främsta jordbrukshögskola.
Men det var en hemsk period.
I början på 90-talet var hela landet ganska oroliga
för att IRA hade förklarat krig.
Bomben, nästan 50 kg sprängämnen,
hade lastats i en skåpbil på en smal sidogata.
Irländska republikanska armén tar på sig granaten
som landade på premiärministerns gård.
Fångade i en storm av flygande glas och bråte togs de chockade offren…
Idag varnade IRA att helgens attacker skulle följas av fler bombattentat.
Så länge Storbritannien fortsatte att ockupera Irland.
Bland oss fanns terrorister som lade ut bomber och hotade våra liv.
Det fanns många irländare på högskolan,
och högskolan hade något slags bevakning över sig
eftersom en student smugglade vapen åt IRA.
Den 20-åriga studenten från Harper Adams jordbrukshögskola
hade gripits av polisen.
De hittade två Kalasjnikovgevär, 100 omgångar ammunition,
och spår av fem olika sprängämnen i hans bil.
Det var overkligt att det fanns en terrorist bland oss.
Efter det begick en irländsk vän till mig självmord helt oväntat.
Varför i hela friden skulle en sån toppenkille göra nåt sånt?
-Jag gick till puben. -…av IRA.
Jag snackade med den nye bartendern Rob.
Vi hade lärt känna varandra lite.
Jag berättade för Rob att min vän hade dött, och han sa…
"Tror du verkligen att det var självmord?"
"Det gjorde han inte. IRA sköt honom."
"Han såg nåt han inte fick se."
Vad hade min vän sett?
Han sa: "Du vet väl hur man gör en bomb?" Jag bara: "Nej, inte direkt."
"Huvudingredienserna är gödningsmedel och diesel. Var hittar man det?"
"De används i jordbruk."
"Tror du att studenten som smugglade var helt ensam om det?"
"De arbetar i celler, och en cell har inte hittats."
Jag frågade: "Hur vet du det?"
"Jag är inte den du tror. Det här är en täckmantel."
"Jag är agent för MI5."
Rob sa att de behövde någon på högskolan som kunde hjälpa till att avslöja cellen.
"Vi har sett att du inte har några förbrytelser."
Jag kände mig delvis spänd.
Tanken på att sätta terrorister bakom lås och bom.
Det var jag så klart med på.
Han sa: "Hur ofta har du slagits?" Jag sa att jag inte gärna slåss.
Det visade sig att jag behövde lite utbildning.
Rob visade mig hur man slåss.
Han lärde mig att boxas och hur man bäst tar emot stryk.
"Du måste kunna ta emot smällar från alla möjliga vinklar."
Jag minns inte hur mycket han slog.
Jag kände mig lite lättad att jag hade klarat det.
Jag hade klarat provet.
Jag fick i uppdrag att skriva ner alla registreringsskyltar
på en del av skolområdet, närmast butiken med gödningsmedel.
Sen bad Rob mig att skriva ner namnen på folk jag misstänkte,
som använde gödningsmedel.
Jag skrev ner Jim, som jag bodde med.
Rom och hans chefer misstänkte Jim.
"Jim är en av dem."
Tanken på att Jim arbetade för IRA var chockerande och svårbegriplig,
men inte helt otrolig.
Jim och jag bodde i samma hus som Maria och Sarah.
Sarah var min flickvän.
Rob sa att hans chefer sa att det var farligt för oss att stanna där.
"Vi är i allvarlig fara, och vi måste åka härifrån genast."
"Inte bara vi två, tjejerna också."
Jag sa: "Ska du berätta allt jag vet för dem?"
"Nej, det är för farligt. Det kan äventyra uppdraget."
"Hur ska du få dem att följa med, då?"
"Du måste ljuga för dem för att rädda deras liv."
Maria och jag kallades till puben, för att han skulle berätta nåt.
Han bad oss sätta oss ner,
och sa att han hade cancer och inte hade lång tid kvar.
Tanken på att han skulle dö var väldigt, väldigt sorglig.
Han var inte bara min pojkvän, utan också min vän.
De blev bedrövade.
Speciellt Sarah.
Jag mådde illa.
Jag hade precis ljugit på ett fruktansvärt äckligt sätt.
Det är det värsta jag har gjort i hela mitt liv.
Jag sa att jag ville göra några saker.
Jag ville åka runt i landet och se sånt jag inte hade sett.
Om din pojkvän berättar att han är döende i cancer.
Du säger: "Finns ingen behandling?"
"Nej, ingen behandling." "Är du säker på det?"
Ni går igenom alla "tänk om" och allt annat.
Men han säger ändå: "Jag har bara ett par veckor kvar att leva."
Skulle du säga nej?
Jag avskyr verkligen Duran Duran.
Rob spelade "Ordinary World" utan avbrott.
Den tog slut.
Han spelade den igen. Den tog slut.
Han spelade den igen. Hela vägen.
Om jag hör några takter av den tar det mig tillbaka till den tiden.
Ja, John, Rob och Maria reste från stad till stad
genom hela Storbritannien.
När vi försökte ta ett kort som Rob var med på
tog han dem alltid och kollade att han inte syntes på kortet.
Det var ganska roligt att resa runt i landet med sina vänner.
Men det var alltid en tanke som gnagde.
"Han ska snart dö."
Det var hemska lögner.
Men i slutändan var det försvarbart med att deras liv var i fara.
En beväpnad man jagas efter att ha skjutit och skadat en polis
igår kväll i Cheshire. Scotland Yards terroristbekämpning…
När vi hade rest i tio dagar
berättade Rob att vi inte kunde åka tillbaka till högskolan.
Det var något väldigt mycket allvarligare.
Han lät mig berätta att jag inte hade cancer och skulle dö.
De berättade att allt var lögn.
Rob sa: "Du måste stanna här, för du är inblandad i något
som är farligt för dig och din familjer."
Sarah var inte alls nöjd med situationen.
"Kan du bevisa att du jobbar för MI5 och att vi inte kan åka hem?"
"Varför kan vi inte åka hem?" Jag frågade gång på gång.
Men han visste hur mycket jag hade på mitt bankkonto då.
Han visste var min familj ägde mark.
Rob sa att han visste det för att han arbetade för myndigheterna.
Vi skulle bara göra som han sa.
När jag satte mig i bilen igen…
Nu ser jag vilket enormt beslut det var.
Det blev avgörande för det som hände sen.
Det beslutet förändrade de nästa tio åren av mitt liv.
Min relation till Sandra förändrades när David kom in i bilden.
Sandra började ta avstånd.
Hon svarade inte alltid i telefon. Hon svarade inte på SMS.
Det verkade bara så konstigt.
Mamma gick inte ut och träffade vänner längre.
Hon pratade bara med David.
Vi umgicks inte som familj. Vi levde väldigt skilda liv.
Hon blev mer och mer arg på oss. Hon drog sig undan från oss.
Och vi är ju hennes barn.
Det kändes liksom som om jag inte visste vem hon höll på att bli.
David hade gett mamma ett armband.
En dag kom mamma springande och skrek på mig.
David stod bakom henne. Hon bara: "Du har stulit mitt armband."
Jag bara: "Jag är din son, mamma. Jag skulle aldrig stjäla från dig."
Vi var förtroliga. Vi litade på varandra.
Och nu plötsligt kan hon inte lita på sin son i sitt eget hus.
Det var bara början.
David sa till pappa: "Din son är gay, han har inte berättat det för dig."
Pappa frågade mig om det.
"Du får gärna vara gay."
Jag sa: "Pappa, jag är inte det. Jag är bara inte det."
Man säger inte åt folk vad de är, men det gjorde David.
Mamma blev upprörd, pappa blev upprörd, Jake blev upprörd.
Mamma köpte ett par snygga skolskor…
…och jag nötte ut hälen lite för snabbt. David sa att han skulle fixa det.
Han kom tillbaka med dem med en stor metallklump bakpå.
Jag frågade dem: "Vad är det här?"
De sa: "Tills du lär dig att gå ordentligt får du ha de här."
Jag hade dem till skolan.
Folk stirrade på mig. I den åldern är man ju väldigt osäker.
Han visste att den där grejen skulle göra mitt liv bedrövligt.
Jag kände mig kontrollerad.
Jag kom hem från skolan.
Då hade de låst ute mig.
De första gångerna stannade jag ute och gick hem senare.
Men det hände en gång för mycket.
Han bultade på dörren. Han var utelåst.
Det var inget misstag, det var med flit.
Jag ropade: "Är det någon där?"
David sa åt mamma att inte öppna.
Jag gick till bakdörren.
Jag exploderade av ilska.
Jag hör en ljudlig smäll.
Jag tittade upp och såg min syster, panikslagen.
Hon hade aldrig sett mig så där förut. Jag slog in dörren.
Jag sa: "Jag ska packa mina saker och dra."
Hon grät och sa: "Gå inte."
Jag sa bara: "Sophie, jag måste."
När jag hade rensat tankarna lite
insåg jag att allt det här började när David kom in i bilden.
Varför händer det här? Varför skulle någon bete sig så här?
Vem är han? Vad vill han?
Rob sa att IRA förföljde oss, och att vi måste röra på oss hela tiden.
Idag drabbades Warrington av ett terroristattentat från IRA…
Två dagar efter att vi lämnat Warrington utlöstes två bomber i stadskärnan.
Vi behövde röra oss obemärkt utan att någon kunde spåra oss.
Det värsta för mig var att inte få ha någon kontakt
men min familj och mina vänner. Det bekymrade mig mycket.
Jag visste att de oroade sig.
På den tiden fanns ju inga mobiltelefoner.
Sarah hade inte hört av sig på ett tag, och det var olikt henne.
Jag ringde högskolan Sarah gick på.
De sa: "Hon är inte här, och vi vet inte varför."
Medan hon läste på högskolan arbetade hon på en gård.
Gårdens ägare undrade oroligt vad som hade hänt med Sarah.
Hennes bil hade lämnats, dumpats, hos dem.
Det gör ju att man blir orolig direkt.
Vad är det som händer?
Jag tänkte precis ringa polisen då telefonen ringde.
Det var Sarah.
Det var skönt att höra av henne, men hon lät inte riktigt som vanligt.
"Pappa, vi vill hälsa på dig. Vi är fyra stycken."
Pappa började ställa frågor om mitt försvinnande.
MI5 var oroliga för att pappa skulle tala med fel person
och eventuellt ge uppgifter till IRA utan att veta det.
Därför sa Rob att vi måste hälsa på mina föräldrar för att lugna dem.
De kom vid midnatt.
Det var väldigt olikt henne.
Det var första gången vi träffade Rob.
Rob var självsäker, ja. Man skulle kunna säga stöddig.
Rob hade varit väldigt tydlig med att vi måste hålla oss till hans berättelse.
Sarah var inte så öppen mot oss.
Och det var också väldigt olikt henne.
Jag sa att jag hade levercancer och att jag hade en idé
om att åka på en lång resa mina sista veckor i livet.
Jag är ju jordbrukare.
Om man har en boskapshjord, så kan man se vilket djur som är sjukt
på hur det går eller beter sig.
Det syns.
Det syntes inte på honom.
Mr Smith ställde en fråga till mig.
"Hur sjuk är du?"
Jag stelnade till och började skaka.
Hela kroppen skakade.
Det var som om han var väldigt rädd.
Jag var kanske lite nervös, och trodde inte helt på vad de sa.
De märkte att något inte stod rätt till.
Så Rob ljög för mina föräldrar. Han sa: "Oroa er inte."
"Vi åker tillbaka till skolan om två veckor."
Sedan fick de bråttom därifrån.
Jag kramade familjen till adjö.
Jag visste inte när jag skulle få se dem igen.
Jag visste att något inte stämde, så jag borde ha stoppat dem.
Inte låtit dem åka.
Jag har ångrat sen dess att jag inte stoppade dem.
Vi väntade i många veckor.
Sarah kom inte tillbaka till skolan.
Då förstår man att man måste göra något.
Jag betalade kreditkortet.
Jag såg att om hon hade köpt något i Cheltenham hade hon varit där.
Då fick jag en idé.
Jag kunde se var de hade varit.
Vart de hade varit och vilket datum satte jag ut på en karta på väggen.
SARAHS BIL LÄMNAD
Vi visste att de hade rest runt i landet, och att de ofta åkte söderut,
för att samma dag åka 5ända upp i norr, och sen tillbaka igen.
Det fanns ingen logik bakom det.
Jag gick igenom kontoutdragen och spåra de största beloppen
eller de mest intressanta.
Hon hade köpt en kostym till mannen de hade med sig.
De bodde på ett hotell och reste därifrån hastigt.
Sarah spenderade för mycket pengar.
Hon var duktig med pengar.
Hon hade aldrig spenderat så vilt.
Vi oroade oss för vad det var som pågick.
Men sen ringde Sarah.
Hon sa:
"Jag skjuter upp min examen ett år.
Jag är inte intresserad av jordbruk längre.
Försäkringsbolaget Commercial Union
har erbjudit mig en praktikplats som betalar 25 000 pund om året."
När hon sa att hon inte skulle läsa vidare visste vi att det inte var som det skulle.
Jag ringde Commercial Union, och de hade inga sådana praktikplatser.
Det var mycket mer än de betalade en person utan utbildning.
Det var totalt påhittat.
Inget av det här var normalt.
Sarah brukade inte ljuga.
Jag bodde hemma med mamma och David.
Mamma hade blivit som en helt annan människa.
Jake hade stuckit och bodde hos pappa, och jag hade ingen kontakt med dem.
Jag kände mig övergiven.
De enda råd jag fick var från David.
Jag minns att David sa att pappa hade svikit mamma.
Det var saker pappa hade gjort mot mamma för längesen.
Det var saker om deras äktenskap och om deras skilsmässa.
Utvecklingen skedde obemärkt och gradvis.
David sa: "Du vill väl aldrig träffa din pappa igen?"
"Du vill väl aldrig prata med honom igen?"
"Du vill inte prata med din pappa. Du vill inte träffa din pappa igen, va?"
"Du vill inte det."
"Du vill väl inte träffa din pappa igen, va?"
Varje dag. Flera gånger om dagen.
Till slut började jag ta avstånd från namnet.
Mark Clifton var en främlings namn. Inte min pappas.
Han blev en otäck figur som kunde skada mig och familjen.
Ha den äran idag
Jag skrev många meddelanden till Sophie.
Ha den äran, Sophie…
Jag sa att jag älskade och saknade henne.
Jag försökte få det att bli som förut.
Varje gång jag fick ett brev lade jag det i samma kuvert.
På kuvertet stod det: "Lögner och förtal från Mr Mark Clifton."
Det satt uppsatt på min anslagstavla.
Jag pratade inte med pappa på 2,5 år.
Det framgick tydligt att David låg bakom det här,
men jag förstod inte varför.
Jag tänkte: "Vad är det här? Vem är han?"
Jag började kolla upp honom i trakten. Jag sökte på nätet.
Jag kände honom som "David Hendy".
Jag sökte på lokala söksidor.
Jag hittade ingenting.
Han var som ett spöke.
PÅ FLYKT SEDAN 6 MÅNADER TILLBAKA
Jag hade ringt polisen.
De sa att Sarah hade fyllt 18.
Hon var fri att fatta sina egna beslut. "Varför slösar ni med polisens tid?"
Jag fick hitta henne själv.
Jag visste att Sarah var borta. Jag visste att hon antagligen var med Robert.
Men var?
Jag fick gå igenom alla platser de kunde ha bott på.
Men det var ledtrådar, som inte alltid stämde.
Det kan finnas hundra olika platser,
och man fick kolla var och en för att se om de hade bott där.
Hej, det är Peter Smith.
Hallå?
Hallå. Godmorgon.
Kan ni hjälpa mig? Jag letar efter min dotter.
Hon heter Sarah.
God morgon, det är Sarahs pappa.
Jag heter Peter Smith.
Jag behöver information. Kan du hjälpa mig?
Jag har problem.
Jag försöker ta reda på vad som har hänt. Min dotter är försvunnen.
Försvunnen.
När vi kom till gömstället var alla spända, speciellt Rob.
Rob hade upptäckt att Sarahs pappa försökte hitta oss.
Ett spår leder till nästa och nästa och nästa.
En bondgård, ett rum att hyra, vad som helst.
Rob skickade ut mig att leta efter bilar.
Jag skulle skriva ner vilka bilar som stod parkerade på olika platser.
Hans överordnade skulle kolla registreringsplåtarna.
Man måste jobba systematiskt.
Om man är tillräckligt systematisk och noggrann
hittar man till slut något.
Vittnen såg Sarah på väg ut ur ett hus i Peterborough.
Då sa jag: "Okej…"
"Vad är det för adress?"
Jag ringde inte i förväg. Jag gjorde inte mycket väsen av mig.
Jag ville inte att de skulle veta att jag letade efter dem,
för då kanske de flyr.
Hur kommer man in i ett hus som är låst?
Man går till baksidan och letar efter ett hål.
Finns inget hål får man göra ett.
Man kan inte…helt och fullt följa lagen
när man försöker ta reda på saker. Annars kommer man inte så långt.
Huset i Peterborough var helt tomt,
utom ett rum där jag hittade Johns och Sarahs tillhörigheter.
Sakerna verkade bara ha lagts in där, och sen… "Vi måste flytta på oss."
Jag hittade en lapp bland alla papper.
"Hör här. Jag har roliga nyheter."
"Försäkringsbolaget Commercial Union…"
"…har erbjudit mig en praktikplats som betalar 25 000 pund om året."
Det var som en slägga i huvudet.
Det stod vad hon hade sagt på telefon, ord för ord.
Sarah hade fått ett manus på vad hon skulle säga.
Då förstod jag att det måste vara någon som håller i trådarna.
Jag kan inte bevisa det, men det måste ju vara Robert.
Vi hamnade i Sheffield, på ett nytt gömställe på Dorothy Road.
Rob sa att huset var avlyssnat,
så att MI5 kunde kontrollera att byggnaden var säker.
Jag måste ändra mitt utseende.
Jag fick klippa håret tre centimeter kort och färga det blont,
helt vitblont.
Rob gav oss stränga order om att inte använda våra namn.
Jag blev Jamie.
DU SERVERAS AV JAMIE
Han sa: "Berätta inget om dig själv eller din bakgrund."
"Skapa inga relationer med folk omkring dig."
Som täckmantel skaffade Rob ett jobb åt mig som bartender.
Jag sålde fish-and-chips under namnet Betty Smith.
Mitt liv bestod i att gå upp, köpa en bussbiljett,
jobba i sex eller åtta timmar,
vänta, köras runt fram till klockan 24,
övervakning, sova, och så började det om.
Gå upp, köpa bussbiljett, jobba mitt skift, vänta…
Vecka efter vecka av stress.
Fem skott avfyrades och en polis sköts två gånger.
Tre personer dog i attentatet.
Gå upp, bussbiljett…
Konstant ovetande om vad som pågår.
…vänta många timmar, köra runt…
Man vet inte vem som förföljer en, är orolig för allt.
Gå upp…
Här har vi döda igen.
Det hopas så mycket att man är stressad hela tiden.
Gå upp, bussbiljett…
De skadade fördes till sjukhus i trakten.
Jobba skiftet, vänta i många timmar, köra runt, sova.
Varje dag var likadan.
-Jag vaknade… -Gå upp…
David körde mig till jobbet.
-Jag jobbade. -Vänta.
Väntade.
David hämtade mig. Jag gick och lade mig.
Jag vaknade. Samma sak igen.
Gång på gång.
Jag arbetade som frisör. Jag var lärling.
Jag betalade 300 pund i hyra varje månad,
även om jag bara tjänade lite över 400.
Mamma fick mindre och mindre att säga till om.
Det blev: "Ge mig pengarna, så ger jag dem till din mamma."
"Jag tar hyran."
Jag hade ett sparkonto med 10 000 pund.
När han fick reda på det började han skratta.
Han var så…
…nöjd med sig själv, liksom.
David övertalade mig att gå till banken och ljuga.
Jag skulle säga att jag skulle köpa min första bil med pengarna.
Jag tog ut pengarna. De låg i ett kuvert. Jag gav det till David.
Sen hörde jag inget mer om det.
En kväll efter jobbet kom David inte och hämtade mig.
När vi talades vid på telefon nästa morgon
sa jag att det var fel.
Jag sa: "Så gör man inte mot folk."
"Du kan inte lämna mig på mitt arbete, att behöva sova på golvet."
Jag var tvungen att flytta därifrån för min egen hälsas skull.
Jag bad mamma om ursäkt. Jag kunde inte vara kvar.
När jag hade bott själv ett år
tog jag kontakt med Jake och pappa igen.
Jag kom in i köket, och där stod Sophie, och…
Ja. Vi kramades och grät båda två.
Det är otroligt hur snabbt man kan lägga saker bakom sig när man älskar nån.
När jag flyttade därifrån började jag förstå vad han höll på med.
Han ville få mig ur vägen.
Han vill ha henne själv.
År 2014, två år efter att de hade träffats,
flyttade mamma och David ut.
Ingen visste vart.
När Sandra flyttade trodde jag inte
att det var sista gången jag och barnen skulle få se henne.
Jag gick till huset för att fixa det för försäljningen.
Jag blev helt förskräckt när jag såg
att det satt ett enormt hänglås på insidan av deras sovrumsdörr.
Såna lås brukar man ha på garage eller häktesceller.
Dörren är svagare än låset.
Det är till för att låsa in eller låsa ute en person.
Det satt tidningspapper uppsatt över precis hela fönstret.
Ingen utanför kunde se vad som hände i det här rummet.
Det är väldigt obehagligt att se hur extrem han var.
Han blockerade insidan av huset utifrån, och satte ett så rejält lås inne i huset.
Jag blev också överraskad av all post som fanns i huset.
Där fanns varenda räkning och sista betalningskrav
och kallelser till rätten man kan tänka sig.
Här finns så många brev.
Räkningar från elbolaget, telefonbolaget,
från kommunen.
Straffavgift för en parkeringsbot, bidrag som de vill ha tillbaka.
Kreditkortsuppgifter, fler parkeringsböter.
Här är en om huslånet.
Så lånet hade inte betalats på många månader.
Oj.
Sandra hade aldrig några lån eller kreditkort innan.
Den här tragiska ekonomiska situationen har helt orsakats av David.
Bilen din mamma och David körde, hade de tagit lån på som inte betalats.
Det var en bil för 35 000 pund. En riktig höjdarbil.
Bilen var en present till mamma, men lånet var i hennes namn.
Han gav henne en bil hon själv betalade för.
Han berättade alltid att han var väldigt välbärgad.
Han köpte flådiga bilar och dyra klockor.
På allt det här ser man att det bara var på låtsas.
Jag fortsatte att göra efterforskningar.
Jag hade redan sökt, men nu sökte jag ännu mer.
Jag hittade ändå ingenting om honom.
Sen fick jag för mig att söka på orden: "David Hendy bedragare."
Jag hittade en webbplats om en man som gick under det namnet,
och även under namnet Robert Freegard.
"Bedragaren som stal mitt liv."
"Polisen kallade honom 'ondsint', och sa att han var i en helt egen klass."
"Robert Freegard, 'marionettmästaren', som han kallas i skvallerpressen."
"Freegard utgav sig för att vara James Bond, när han lurade sig till
närmare två miljoner pund från sina offer."
Sen klickade jag på "bilder".
BILDER
Pang. David Hendy är Robert Freegard.
Det är samma man.
Jag var i total chock. Brotten han hade begått var hemska.
Han hade varit med min familj utan att vi visste vem han var.
LÖGNER
FÄLLA
ONDSINT
Undertexter: Sara Palmer