‎FEBRUARIE 2020
‎Dacă mama voastră ar fi prezentă,
‎ce mesaj i-ați transmite?
‎- „Mamă, dacă asculți…” sau…? ‎- Da.
‎Mama ta e în obiectiv.
‎Mamă, dacă te uiți la asta…
‎trebuie să știi ‎că, indiferent ce se va întâmpla,
‎îți vom fi mereu alături.
‎Ce ați vrea să facă mama voastră?
‎Nu știu. E…
‎E foarte greu după…
‎șapte ani?
‎Nici nu mai știu.
‎Crezi că mama ne-ar recunoaște?
‎Noi am recunoaște-o?
‎Mamă, dacă asculți înregistrarea asta, ‎nu mai contează prin ce am trecut.
‎Încă te iubim ‎și te vrem înapoi în viața noastră.
‎Trist e că încă se întâmplă
‎și că s-a mai întâmplat.
‎Și că există oameni ‎cărora le-a putut face orice.
‎UN SERIAL DOCUMENTAR NETFLIX
‎Agentul secret MI5…
‎e descris ca fiind un pericol continuu.
‎A controlat tot ce a ținut de viața mea.
‎O vrea doar pentru el.
‎Nu-i pot cere să cheme poliția.
‎Pentru asta există Ambasada americană.
‎Au spus că te vor scoate din țară.
‎Cine e tipul? Ce vrea?
‎Vrea bani.
‎- Voia sex. ‎- E un psihopat.
‎Duce o viață ascunsă. Trăiește în umbre.
‎Parcă am urmări o fantomă.
‎E în fundal și o ghidează.
‎…poreclit „Păpușarul”.
‎E fotografia mea preferată cu mama.
‎Mulți dintre cei ce au văzut-o ‎spuneau că eram blondă în copilărie,
‎iar eu le spuneam că e poza mamei.
‎În copilărie, prietenii mei îmi spuneau ‎că și-ar dori o mamă ca a mea,
‎că și-ar dori ca și mama lor ‎să cânte cu ei în mașină.
‎Când mergeam la cumpărături,
‎cânta mereu împreună cu prietenele mele.
‎Toți o considerau grozavă.
‎Mama era foarte afectuoasă ‎și foarte grijulie.
‎A făcut totul pentru noi.
‎Eram un băiat răsfățat de mamă.
‎Îmi place asta. Tata e atât de tânăr!
‎Sandra a fost prima mea iubire adevărată.
‎Am cunoscut-o pe Sandra când aveam 14 ani.
‎Ne-am căsătorit la 20 de ani, ‎apoi a venit pe lume Sophie.
‎La mulți ani!
‎Din păcate, odată cu trecerea anilor, ‎ne-am răcit și am divorțat,
‎dar am rămas prieteni foarte buni, ‎crescând copiii în armonie.
‎Mama era tânără când l-a cunoscut pe tata, ‎iar relația lor n-a mers.
‎Asta nu însemna ‎că nu putea ieși cu altcineva.
‎Mama a decis ‎să încerce întâlnirile online.
‎EDITARE
‎Îmi amintesc ‎că îmi arăta profilul și pozele.
‎O luam ca pe o reclamă.
‎„Avem o slujbă nouă, dacă ți-o dorești.”
‎„Cineva care s-o iubească pe mama, ‎poate și pe noi.”
‎Mama a avut câțiva iubiți.
‎Niciunul potrivit pentru ea.
‎TIM, 35-40 ANI
‎NOIEMBRIE 2011
‎Într-o noapte a primit un telefon.
‎Devenise ceva obișnuit.
‎„E tipul cu care vorbesc. ‎Se numește David.”
‎Lucra în presă
‎și vindea spații publicitare ‎unor companii mari.
‎Lui David îi plăceau mașinile.
‎Îi plăceau lucrurile scumpe.
‎Mama nu mai avusese o mașină nouă.
‎Prima mea impresie la vederea Audiului ‎albastru nou-nouț a fost: „Tare!”
‎Era foarte palpitant pentru ea ‎să poată spune că deține așa ceva.
‎Alesese singură culoarea.
‎Simțea că primea în sfârșit ‎ceea ce merita.
‎David plănuise ‎să mergem cu toții în Spania.
‎Eram foarte entuziasmat. ‎Mai fusesem în vacanță,
‎dar niciodată în Spania.
‎Începutul călătoriei a părut normal.
‎Ne-am cazat la toate hotelurile ‎de pe listă.
‎După aceea, am călătorit toată noaptea ‎și abia dacă am oprit.
‎A condus doar David.
‎Am fost nevoiți ‎să ascultăm doar Duran Duran.
‎Ne-am dat pașapoartele la verificat,
‎iar David se purta foarte ciudat.
‎Nu voia să-i vedem pașaportul.
‎L-am întrebat care e numele lui de familie ‎și mi-a spus să-mi văd de treabă.
‎L-am întrebat de ce își ascunde numele.
‎Nu înțelegeam care e treaba.
‎Habar n-aveam ce se întâmpla. ‎Simțeam doar că e ciudat.
‎Ajunsese să petreacă tot timpul la noi
‎și să nu mai plece.
‎Era atât de des cu noi, ‎că devenise parte din viața noastră.
‎Făcea deseori aluzii ‎la averea pe care o deținea.
‎Și îi spunea mereu mamei ‎despre lucrurile pe care i le putea lua.
‎A spus că e un om ocupat, ‎că avea un loc de muncă,
‎dar era mereu la noi acasă. ‎Nu l-am văzut plecând la muncă.
‎Părea mai degrabă a fi șomer.
‎Nu mi s-a părut normal.
‎Dacă știam atunci ceea ce știu acum ‎despre David…
‎nu i-aș fi permis ‎să petreacă timpul cu familia mea.
‎Deci…
‎Cum te numești?
‎Mă numesc John Atkinson.
‎Vom vorbi despre perioada ‎de dinainte să se întâmple toate astea.
‎Bine.
‎Erai la universitate, ai cunoscut un tip
‎și toată viața ta s-a schimbat.
‎Studiam la cea mai bună ‎facultate de agricultură din Anglia.
‎Dar era o perioadă îngrozitoare.
‎La începutul anilor '90, ‎întreaga națiunea se temea de faptul
‎că Armata Republicană Irlandeză ‎declarase război.
‎100 de kilograme de explozibil
‎fuseseră transportate cu o dubă ‎parcată pe o stradă îngustă.
‎Armata Republicană Irlandeză revendică ‎atacul mortal de azi
‎din curtea prim-ministrului britanic.
‎Prins în furtuna cioburilor și resturilor, ‎magazinul, plin de victime…
‎Astăzi, IRA a avertizat ‎că atacurile din acest weekend
‎vor fi urmate de alte bombardamente,
‎câtă vreme guvernul britanic va continua ‎să ocupe o parte din Irlanda.
‎Erau printre noi teroriști care puneau ‎bombe pentru a ne tulbura stilul de viață.
‎Erau mulți studenți irlandezi la facultate
‎și cu toții eram supravegheați ‎și suspectați,
‎din cauza unui student ‎care aducea arme pentru IRA.
‎Studentul de 20 de ani de la Facultatea ‎de agricultură Harper Adams
‎fusese oprit de poliție.
‎Au găsit două puști Kalașnikov, ‎100 de cartușe
‎și urmele a cinci tipuri de explozibil ‎în mașina sa.
‎Părea ireal ‎că teroristul fusese găsit printre noi.
‎Apoi, din senin, unul dintre amicii mei ‎irlandezi s-a sinucis.
‎De ce să facă așa ceva ‎un tip grozav ca el?
‎M-am dus la bar.
‎…despre IRA.
‎Vorbeam cu Rob, noul barman.
‎Începusem să-l cunosc ‎în ultimele săptămâni.
‎I-am povestit despre moartea amicului meu ‎și mi-a spus…
‎„Chiar crezi că amicul tău s-a sinucis?
‎Amicul tău nu s-a sinucis. ‎L-au împușcat cei din IRA.
‎A văzut ce nu trebuia să vadă.”
‎Am întrebat ce putea să vadă. ‎Și m-a întrebat dacă știu să fac o bombă.
‎I-am spus că nu știu.
‎„Ingredientele principale ‎sunt îngrășământul și motorina.
‎Unde găsești așa ceva?
‎Ambele sunt folosite la ferme.
‎Crezi că studentul prins cu arme ‎acționa singur?
‎Oamenii ăștia lucrează în grupuri, ‎iar grupul trebuie găsit.”
‎L-am întrebat de unde știe toate astea.
‎„Nu sunt cine crezi că sunt. ‎E doar o acoperire.
‎Sunt agent MI5.”
‎Rob mi-a spus ‎că au nevoie de cineva din facultate
‎care să ajute ‎la dezvăluirea acestei grupări IRA.
‎„Ți-am văzut dosarul și e curat. ‎Ne vom folosi de tine.”
‎M-am emoționat puțin.
‎Urma să expun niște teroriști?
‎Îmi convenea de minune.
‎M-a întrebat de câte ori am luptat ‎și i-am spus că nu sunt violent.
‎Devenise evident ‎că aveam nevoie de antrenament.
‎Rob mi-a arătat cum să lovesc.
‎M-a antrenat și să lovesc,
‎dar și să încasez.
‎„Trebuie să poți încasa din orice unghi.”
‎Nu mai știu de câte ori m-a pocnit.
‎Mă simțeam ușurat că am făcut asta
‎și că trecusem testul.
‎Am fost însărcinat cu notarea ‎tuturor numerelor de mașină
‎din zona campusului mai apropiată ‎de magazinul de îngrășăminte.
‎Rob m-a pus să scriu o listă ‎cu numele celor pe care îi bănuiam
‎că au acces la îngrășământ.
‎Jim, colegul meu, era pe listă.
‎Rob și șefii lui l-au suspectat pe Jim.
‎„Jim e unul dintre ei.”
‎Ideea că Jim era implicat în IRA ‎a fost șocantă și greu de crezut, evident,
‎dar nu de necrezut.
‎Eu și Jim locuiam ‎în aceeași casă cu Maria și Sarah.
‎Sarah era iubita mea.
‎Rob a spus că șefii i-au transmis ‎că nu mai eram în siguranță acolo.
‎„Suntem în mare pericol. ‎Trebuie să plecăm acum!
‎Nu doar noi doi, ci și fetele.”
‎L-am întrebat dacă le va spune ‎și fetelor cine e.
‎„Nu, e prea periculos. ‎Ar putea pune operațiunea în pericol.”
‎„Cum altfel vei face fetele să plece?”
‎„Va trebui să le minți ca să le salvezi.”
‎Eu și Maria am fost chemate la bar. ‎Urma să ne spună ceva.
‎Ne-a spus că are cancer în fază terminală.
‎Gândul că urma să moară ‎mă întrista foarte tare.
‎Nu doar că era iubitul meu la acea vreme, ‎dar îmi era și prieten.
‎Erau devastate.
‎Mai ales Sarah.
‎Aveam senzația aceea îngrozitoare
‎că am spus ‎cea mai dezgustătoare minciună.
‎E cel mai rău lucru ‎pe care l-am făcut în viața mea.
‎Le-am spus că mai am câteva dorințe.
‎Să merg prin țară și să văd lucruri ‎pe care nu voi mai avea ocazia să le văd.
‎Iubitul tău îți spune ‎că va muri de cancer.
‎Îl întrebi dacă nu există tratament.
‎Îți spune că nu, ‎iar tu te asiguri că e așa.
‎Îți pui toate întrebările posibile.
‎La urma urmei, dacă v-ar spune ‎că mai are câteva săptămâni de trăit,
‎l-ați refuza?
‎Disprețuiesc formația Duran Duran.
‎Rob asculta doar „Ordinary World”.
‎Caseta se termina.
‎Și o punea de la capăt. Se termina…
‎Și o punea din nou. ‎De la un capăt la altul.
‎Dacă aud acum câteva măsuri din piesă,
‎retrăiesc totul.
‎Eu, John, Rob și Maria ‎călătoream din oraș în oraș
‎în toată Marea Britanie.
‎Când încercam ‎să facem o fotografie cu Rob în ea,
‎se asigura că nu apărea în cadru.
‎Era distractiv ‎să călătorești prin țară cu prietenii tăi.
‎Dar îți aminteai mereu de faptul
‎că e pe moarte.
‎Minciunile au fost îngrozitoare.
‎Până la urmă, erau justificate. ‎Viețile oamenilor erau în pericol.
‎Un tip înarmat e căutat
‎după ce un polițist a fost împușcat ‎și rănit grav
‎aseară în Cheshire. ‎Brigada antitero a Scotland Yard…
‎Eram plecați de zece zile,
‎când Rob ne-a spus ‎că nu ne putem întoarce la facultate.
‎Situația era mult mai gravă.
‎Mi-a permis ‎să le spun că nu sunt pe moarte.
‎Mi s-a spus că a fost o minciună.
‎Rob mi-a spus că trebuie să rămânem,
‎pentru că suntem implicați în ceva serios ‎și ne vom pune familiile în pericol.
‎Sarah n-a fost deloc fericită.
‎„Poți dovedi că lucrezi pentru MI5? ‎Poți demonstra că nu putem merge acasă?
‎De ce nu mergem acasă?” ‎I-am întrebat de nenumărate ori.
‎Dar știa câți bani aveam ‎în contul bancar la acea vreme,
‎contravaloarea mai multor terenuri ‎ale familiei.
‎Rob a spus că deținea acele informații ‎pentru că lucra pentru guvern.
‎Trebuia doar să urmăm instrucțiunile.
‎Când m-am întors în mașină…
‎Privind acum înapoi, îmi dau seama ‎că aceea a fost o decizie crucială.
‎Acea decizie mi-a schimbat ‎următorii zece ani din viață.
‎Relația mea cu Sandra s-a schimbat ‎după implicarea lui David în viața ei.
‎A devenit tot mai distantă.
‎Nu răspundea mereu la telefon ‎sau la mesaje.
‎Mi s-a părut foarte ciudat.
‎Mama nu mai ieșea cu prietenele ei.
‎Vorbea doar cu David.
‎Nu mai petreceam timp în familie.
‎Trăiam vieți separate.
‎Se înfuria tot mai des pe noi.
‎Se îndepărta de noi.
‎Dar eram copiii ei.
‎Era tot mai de nerecunoscut.
‎David i-a cumpărat mamei o brățară. ‎Într-o zi, mama a venit țipând spre mine.
‎David era în spatele ei, iar ea țipa: ‎„Mi-ai furat brățara!”
‎„Sunt fiul tău, mamă, ‎nu aș fura niciodată de la tine.”
‎Eram o familie unită. ‎Aveam încredere unul în altul.
‎Brusc, nu mai putea avea încredere ‎în propriul fiu.
‎A fost doar începutul.
‎David i-a spus tatei: ‎„Fiul tău e gay. Nu ți-a spus.”
‎Tata m-a luat deoparte și mi-a spus ‎că e în ordine dacă vreau să fiu gay.
‎I-am spus că nu sunt așa, că nu sunt gay.
‎Nu arunci vorbe despre oameni, ‎dar asta făcea David.
‎A supărat-o pe mama, ‎l-a supărat pe tata, l-a supărat pe Jake.
‎Mama mi-a luat ‎o pereche de pantofi foarte șic…
‎dar i s-au rost tocurile foarte rapid.
‎David s-a oferit să mă ajute.
‎A pus pantofilor o bucată de metal.
‎L-am întrebat pentru ce e.
‎Mi-a spus că îi voi purta așa ‎până învăț să merg normal.
‎Și i-am purtat la școală.
‎Atrăgeam atenția celor din jur.
‎La acea vârstă, ‎ești foarte conștient de persoana ta.
‎Știa că îmi va face viața un calvar ‎cu acea bucată de metal.
‎Mă simțeam controlat.
‎M-am întors de la școală
‎și am văzut că mă închiseseră afară.
‎Primele dăți plecam ‎și reveneam mai târziu.
‎S-a întâmplat de prea multe ori.
‎Bătea la ușă. Fusese închis afară.
‎Nu era o greșeală, ci intenționat.
‎Am început să strig: „E cineva acasă?”
‎David i-a spus mamei să nu-i deschidă.
‎Am mers la ușa din spate.
‎M-am înfuriat foarte tare.
‎Am auzit un bubuit puternic.
‎Am ridicat ochii ‎și am văzut-o pe sora mea panicată.
‎Nu mă mai văzuse ‎lovind ușa în felul acela.
‎I-am spus să deschidă ‎ca să-mi iau lucrurile.
‎A început să plângă ‎și să spună să nu plec.
‎I-am spus că trebuie s-o fac.
‎Doar după ce am început să mă calmez
‎mi-am dat seama ‎că totul începuse cu apariția lui David.
‎„De ce se întâmplă asta? ‎De ce ar vrea cineva să facă asta?
‎Cine e tipul? Ce vrea?”
‎Rob spunea că IRA era pe urmele noastre ‎și că trebuie să fim în mișcare.
‎Azi, centrul orașului Warrington ‎a fost ținta terorismului IRA…
‎La două zile ‎după ce am plecat din Warrington,
‎au explodat două bombe ‎în centrul orașului.
‎Trebuia să ne ascundem, ‎să nu ni se știe urma.
‎Cel mai greu mi s-a părut ‎să nu pot să iau legătura
‎cu familia și prietenii mei.
‎Asta mă tulbura.
‎Știam că-și fac griji.
‎Pe atunci nu avea nimeni telefoane mobile.
‎Sarah nu ne mai contactase de o vreme, ‎lucru neobișnuit.
‎Așa că am sunat la facultate.
‎Mi-au spus că nu e acolo. Nu știau de ce.
‎Când era la facultate, lucra la o fermă.
‎Și fermierul era îngrijorat ‎de ce s-ar fi putut întâmpla cu Sarah,
‎pentru că își abandonase mașina la ei.
‎Sigur că începi să-ți faci griji,
‎neștiind ce se întâmplă.
‎Mă gândeam deja să sun la poliție, ‎când a sunat telefonul.
‎Era Sarah.
‎A fost o ușurare să-i aud vocea, ‎dar părea puțin schimbată.
‎„Tată, am vrea să trecem pe la tine. ‎Suntem patru.”
‎Tata îmi punea întrebări ‎despre dispariția mea.
‎Agentul MI5 își făcea griji ‎că tata va vorbi cu cine nu trebuie
‎și că putea oferi informații ‎celor de la IRA.
‎Rob a zis să-i vizităm pe părinții mei ‎și să le astâmpărăm temerile.
‎Au sosit la miezul-nopții.
‎Nu era ceva obișnuit.
‎Atunci l-am cunoscut pe Rob.
‎Rob era foarte încrezător, ‎aș putea spune chiar înfumurat.
‎Rob ne spusese foarte clar ‎că trebuie să respectăm povestea.
‎Sarah nu era foarte deschisă.
‎Din nou, asta nu-i stătea deloc în fire.
‎Le-am spus că am cancer la ficat ‎și că mi-am dorit
‎să merg în vacanță în ultimele săptămâni.
‎Sunt fermier.
‎Dacă ai o turmă, ‎o recunoști pe cea bolnavă
‎după felul cum merge și după comportament.
‎Se vede.
‎La el nu am văzut nimic.
‎Dl Smith mi-a pus o întrebare.
‎„Cât de bolnav ești?”
‎Am înghețat și am început să tremur.
‎Tot corpul s-a cutremurat.
‎Părea foarte speriat.
‎Poate că eram puțin nervos ‎și nu prea credeam ce mi se spunea.
‎Știau că ceva nu e în regulă!
‎Așa că Rob mi-a mințit părinții. ‎Le-a spus să nu-și facă griji,
‎că ne vom întoarce la facultate ‎peste două săptămâni.
‎După aceea, au plecat destul de repede.
‎Da, mi-am îmbrățișat familia de rămas-bun.
‎Nu știam când aveam să-i revăd.
‎Am simțit că nu e bine ‎și că ar fi trebuit să-i opresc.
‎Să nu-i las să plece.
‎Regret de atunci că nu i-am oprit.
‎Am așteptat câteva săptămâni.
‎Sarah nu s-a întors la facultate.
‎Știam că trebuie să fac ceva.
‎I-am plătit cardul de credit.
‎Am dedus că, dacă a cumpărat ceva ‎din Cheltenham, trebuie să fi fost acolo.
‎Asta mi-a dat o idee.
‎Am reușit să le reconstitui traseul.
‎Aveam locul și data pe hartă.
‎MAȘINA ABANDONATĂ A LUI SARAH!
‎Știam că au străbătut toată țara
‎și probabil că vor merge spre sud.
‎În aceeași zi, mergeau spre nord ‎și apoi se întorceau.
‎Nu avea nicio logică.
‎Mă uitam la extrase ‎și căutam unde au plătit mai mult
‎sau plățile mai interesante.
‎A cumpărat un costum ‎pentru bărbatul care îi însoțea.
‎Au stat la hotel și au plecat în grabă.
‎Mi s-a părut ‎că Sarah cheltuia prea mulți bani.
‎Mereu avusese grijă de bani ‎și nu cheltuia aiurea.
‎Eram foarte neliniștiți.
‎Dar apoi a sunat Sarah.
‎A spus…
‎„Trebuie să amân absolvirea cu un an.
‎Nu mai sunt interesată de agricultură.
‎Commercial Union, o firmă de asigurări,
‎mi-a oferit un loc ca stagiar
‎și-mi va da 25.000 de lire pe an.”
‎Când a zis că nu reia facultatea, am știut ‎că lucrurile scăpaseră de sub control.
‎Am sunat la Commercial Union și am aflat ‎că nu au locuri de muncă vacante.
‎Suma era mult mai mare decât ar fi plătit ‎pentru o persoană necalificată.
‎Era o înscenare!
‎Nimic nu era normal.
‎Sarah nu mințea.
‎Locuiam cu mama și David.
‎Simțeam că mama e cu totul alt om.
‎Jake plecase și locuia cu tata, ‎iar eu nu vorbeam cu niciunul.
‎M-am simțit abandonată.
‎Singura îndrumare pe care o primeam ‎era de la David.
‎Îmi amintesc că David zicea ‎că tata a dezamăgit-o pe mama,
‎îmi povestea lucruri pe care tata ‎i le făcuse mamei în trecut,
‎lucruri legate de căsătorie, ‎despre divorț.
‎Evoluția a fost subtilă și treptată.
‎Mi-a spus: ‎„Nu mai vrei să-ți vezi tatăl, nu-i așa?
‎Nu vrei să mai vorbești cu tatăl tău, nu?
‎Nu mai vrei să vorbești cu tatăl tău. ‎Nu mai vrei să-l vezi, nu?
‎Nu vrei! Tu… nu vrei!
‎Nu vrei să-ți mai vezi tatăl, nu?”
‎În fiecare zi. De mai multe ori pe zi.
‎Apoi, în cele din urmă, ‎am început să mă disociez de nume.
‎Mark Clifton era numele unui străin, ‎nu al tatălui meu.
‎Era un personaj înfricoșător ‎care ne rănea pe mine și familia mea.
‎Mulți ani trăiască
‎I-am scris de multe ori lui Sophie. ‎I-am trimis multe mesaje.
‎La mulți ani, dragă Sophie
‎I-am spus cât de mult o iubeam, ‎cât îmi lipsea.
‎Încercam să readuc lucrurile la normal.
‎Toate scrisorile primite ‎le puneam în același plic
‎pe care scria: „Minciuni și calomnii ‎de la dl Mark Clifton.”
‎Și era fixat pe vechiul meu panou.
‎N-am vorbit cu tata doi ani și jumătate.
‎Mi-a fost clar ‎că David purta mare parte din vină,
‎dar nu pricepeam motivul.
‎Mă întrebam ce se întâmplă, ‎cine e tipul ăsta.
‎Am încercat să aflu lucruri despre el ‎pe internet.
‎Eu îl știam pe numele de David Hendy.
‎Am căutat în bazele de date locale.
‎N-am găsit nimic.
‎Era ca o fantomă.
‎DE ȘASE LUNI PE FUGĂ
‎Am sunat la poliție ‎și mi-au spus că Sarah era majoră.
‎Era o femeie liberă să ia decizii.
‎„De ce irosiți timpul poliției?”
‎A trebuit s-o găsesc singur.
‎Știam că Sarah era dispărută. ‎Știam că, probabil, era cu Robert.
‎Dar unde?
‎Mă gândeam să trec prin toate locurile ‎pe unde stătuseră ei.
‎Dar urmele se șterg.
‎Poți avea o sută de locuri diferite
‎și le poți verifica pe fiecare dintre ele.
‎„Bună! Peter Smith la telefon.”
‎„Alo?”
‎Alo? Bună dimineața! ‎„Te rog, mă poți ajuta?”
‎Mă poți ajuta?
‎„Îmi caut fiica.”
‎Se numește Sarah.
‎„Bună dimineața. Sunt tatăl lui Sarah.”
‎Mă numesc Peter Smith.
‎„Am nevoie de informații. ‎Mă puteți ajuta?”
‎Am o problemă.
‎„Încerc să aflu ce s-a întâmplat.”
‎„Fiica mea a dispărut.”
‎Lipsește.
‎Când am ajuns la adăpost, toată lumea ‎era tensionată, mai ales Rob.
‎Rob aflase că tatăl lui Sarah ‎încerca să ne găsească.
‎O pistă duce la alta, ‎apoi la alta, apoi la alta.
‎O fermă, o cameră de închiriat.
‎Rob m-a trimis să caut mașini.
‎Trebuia să înregistrez numerele ‎mașinilor parcate în anumite locuri,
‎ca superiorii săi să verifice ‎numerele de înmatriculare.
‎Trebuie să lucrezi etapă cu etapă.
‎Și, dacă parcurgi fiecare etapă cu grijă,
‎până la urmă obții rezultate.
‎Sarah a fost văzută ‎ieșind dintr-o casă din Peterborough.
‎Am întrebat…
‎„Care e adresa acelei case?”
‎Nu am strigat, nu am făcut zgomot.
‎Ultimul lucru pe care-l voiam ‎era să-i anunț că sunt pe urmele lor.
‎Ar fi putut fugi.
‎Cum intri într-o casă încuiată?
‎Mergi în spate și cauți o gaură.
‎Dacă nu găsești o gaură, faci una.
‎Nu respecți legea întru totul
‎când încerci să afli informații.
‎Altfel, nu ajungi prea departe.
‎Casa din Peterborough era goală,
‎cu excepția camerei în care erau lucrurile ‎lui John și ale lui Sarah.
‎Părea că tocmai fuseseră lăsate acolo,
‎apoi ei fugiseră.
‎Am găsit un bilet printre ziare.
‎„Am o veste bună pentru tine.”
‎„Commercial Union, ‎o companie de asigurări
‎mi-au oferit un loc de stagiar,
‎cu un salariu de 25.000 de lire pe an.”
‎M-a lovit în moalele capului.
‎Asta îmi spusese la telefon, ‎cuvânt cu cuvânt.
‎Lui Sarah i se scrisese ce să spună.
‎Mi-am dat seama ‎că exista cineva care trăgea sforile.
‎Nu puteam dovedi, ‎dar eram sigur că era Robert.
‎Am ajuns în Sheffield, ‎la noul adăpost de pe Dorothy Road.
‎Rob a spus că sunt microfoane în casă,
‎pentru ca MI5 să monitorizeze ‎securitatea clădirii.
‎A trebuit să-mi schimb aspectul.
‎Părul meu trebuia ‎să aibă trei centimetri lungime
‎și să fie blond, aproape alb.
‎Rob ne-a instruit clar ‎să nu ne dăm numele adevărate.
‎Așa că am devenit Jamie.
‎LA DISPOZIȚIA DVS., JAMIE
‎Mi s-a spus să nu vorbesc deloc ‎despre trecutul meu.
‎Să nu mă atașez de cei din jur.
‎Ca acoperire, Rob mi-a aranjat ‎să lucrez ca barman.
‎Am lucrat la un fast food ‎sub numele de Betty Smith.
‎Viața mea era așa: mă trezeam, ‎îmi luam bilet de autobuz,
‎îmi făceam tura de șase sau opt ore,
‎serveam clienți,
‎conducem până la miezul nopții,
‎supravegheam, dormeam ‎și o luam de la capăt.
‎Trezește-te, ia-ți bilet, ‎fă-ți tura, servește…
‎Săptămâni de stres.
‎Cinci focuri de armă, ‎iar polițistul a fost nimerit de două ori.
‎Trei oameni au murit în explozie.
‎Ridică-te, bilet de autobuz…
‎Habar nu aveam ce se întâmpla.
‎…servește ore întregi, drum lung…
‎Nu știam cine ne urmărea, ‎ne făceam griji pentru tot.
‎Trezește-te…
‎Avem din nou morți.
‎Eram tensionați și stresați ‎mai tot timpul.
‎Trezește-te, bilet de autobuz…
‎Victimele au fost duse ‎la spitalele locale.
‎Îmi fac tura, servesc ore în șir, ‎conduc mult, dorm.
‎ALARMĂ ‎AMÂNARE
‎Zilele erau identice.
‎Mă trezeam dimineața.
‎David mă ducea la muncă.
‎- Munceam. ‎- ‎Servește.
‎Serveam la mese.
‎David mă lua de la serviciu, ‎apoi mă culcam.
‎Mă trezeam și o luam de la capăt.
‎Iar și iar.
‎Eram ucenică la coafură.
‎Plăteam chirie 300 de lire pe lună,
‎deși câștigam puțin peste 400.
‎Mama avea din ce în ce mai puține de spus.
‎Îmi spunea să-i dau lui banii, ‎ca el să-i dea mamei.
‎„Iau eu chiria mamei tale.”
‎Aveam un cont de economii ‎de 10.000 de lire…
‎Când a aflat de el, a început să râdă.
‎Era atât de…
‎aproape mândru de el.
‎David m-a convins să merg la bancă, ‎să mint
‎și să spun că scot banii ‎ca să-mi cumpăr prima mașină.
‎Am scos banii dintr-un plic ‎și i i-am dat lui David.
‎Nu i-am mai văzut niciodată.
‎Într-o seară, după muncă, ‎David nu a venit să mă ia.
‎Când am vorbit la telefon dimineață,
‎i-am spus că nu e bine.
‎I-am spus ‎că nu le faci așa ceva apropiaților.
‎I-am spus că nu mă poate lăsa la serviciu,
‎să dorm pe podea.
‎Trebuia să plec ‎pentru a-mi proteja sănătatea.
‎I-am zis mamei că-mi pare rău, ‎dar nu mai puteam sta cu ei.
‎După ce am trăit singură un an,
‎am reluat legătura cu Jake și tata.
‎Am intrat în bucătărie ‎și am văzut-o pe Sophie…
‎Ne-am îmbrățișat și am plâns.
‎E uimitor cât de repede uiți anumite ‎lucruri când iubești pe cineva.
‎Când am plecat, ‎am început să înțeleg ce făcea.
‎Voia să mă dea la o parte.
‎O voia doar pentru el.
‎IANUARIE 2014
‎În 2014, la doi ani ‎după ce au început să se întâlnească,
‎mama și David au părăsit casa.
‎Nimeni nu știa unde plecaseră.
‎Când Sandra a plecat,
‎nu credeam că va fi ultima oară ‎când o vom vedea.
‎M-am întors în casă ‎ca să o pregătesc de vânzare.
‎Am fost complet îngrozit și șocat să văd ‎că, pe ușa dormitorului principal,
‎era un lacăt imens ‎de dimensiuni industriale.
‎E genul de lacăt folosit ‎la garaje sau la închisori.
‎Mai repede spargi ușa decât lacătul.
‎E pentru a închide o persoană ‎înăuntru sau în afara camerei.
‎Fereastra era acoperită complet cu ziare.
‎Deci nimeni din exterior nu putea vedea ‎ce se întâmpla în camera asta.
‎Cred că e deranjant și sinistru ‎să duci lucrurile la extrem astfel.
‎Să te izolezi așa de exterior ‎și să pui un lacăt uriaș în casă.
‎M-a surprins corespondența ‎găsită în casă.
‎Erau toate facturile, somațiile
‎și citațiile posibile.
‎Erau atât de multe scrisori!
‎Facturi la curent, la telefon,
‎de la Consiliul Local.
‎Amendă de parcare, creditele fiscale, ‎unde recuperează banii.
‎Extrase ale cardului de credit, ‎alte amenzi de parcare.
‎Iată una de la compania de credit.
‎Ipoteca nu fusese plătită de multe luni.
‎Doamne!
‎Sandra nu avea card de credit ‎înainte să-l cunoască.
‎Deci această criză financiară ‎a fost provocată de David.
‎Ratele mașinii conduse de mama ta ‎și de David nu sunt plătite.
‎E o mașină de 35.000 de lire. ‎Ultima generație.
‎Mașina a fost un cadou pentru mama, ‎dar luată pe numele ei.
‎A primit o mașină pentru care a plătit.
‎Mereu ne spunea ‎că se descurcă foarte bine financiar,
‎cumpăra mașini extravagante ‎și ceasuri scumpe.
‎După toate astea, ‎văd că totul a fost fals.
‎Am cercetat mai bine.
‎Îl cercetasem deja, ‎dar atunci am făcut-o mai atent.
‎N-am găsit nimic despre el.
‎Apoi mi-a venit ideea de a căuta ‎„David Hendy escroc”.
‎Am intrat pe un site care îl descria ‎pe bărbatul cu acel nume,
‎dar și sub numele de Robert Freegard.
‎„Escrocul care mi-a furat viața.”
‎„Poliția l-a etichetat ‎ca fiind un om malefic fără pereche.”
‎„Robert Freegard”, „Păpușarul”, ‎cum a fost numit de tabloidele britanice.
‎„Dându-se drept James Bond, ‎Freegard și-a escrocat deja
‎victimele de două milioane de dolari.”
‎Apoi am deschis imaginile.
‎IMAGINI
‎David Hendy e Robert Freegard.
‎E același bărbat.
‎Absolut șocat. ‎Infracțiunile comise de el erau oribile.
‎Omul ăsta era în preajma familiei mele ‎și nu știam cine e.
‎ÎNȘELĂCIUNE
‎CAPCANĂ
‎„MALEFIC”
‎Subtitrarea: Linda Pricăjan