FEBRUAR 2020
Hvis moren din var her nå,
hvilken beskjed vil du gi henne?
-Som: "Mamma, hvis du lytter…"? -Ja.
Tenk at kamera er din mor.
Mamma, hvis du ser på dette,
skal du vite at uansett hva som skjer,
vil vi alltid være der for deg.
Hva vil dere at hun skal gjøre?
Jeg vet ikke. Det er…
Det er veldig vanskelig etter… sju år?
Jeg aner ikke.
-Tror du mamma hadde kjent oss igjen? -Hadde vi kjent henne igjen?
Mamma, hvis du hører på nå, spiller det ingen rolle hva vi har opplevd.
Vi elsker deg fortsatt, og vi vil ha deg tilbake.
Det vanskelige er at dette fortsatt skjer,
og det har skjedd før.
Det kan være folk der ute som han kan ha gjort hva som helst med.
EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Den hemmelige MI5-agenten…
beskrives som en vedvarende fare.
Han kontrollerte alt i livet mitt.
Han vil ha henne for seg selv.
Jeg kan ikke be ham ringe politiet.
Men derfor har du den amerikanske ambassaden.
De sa de ville få deg ut av landet.
Hvem er denne fyren? Hva er det han vil?
Han vil ha pengene.
-Han ville ha sex. -Han er psykopat.
Han lever under radaren. Han lever i skyggene.
-Som å jakte på et spøkelse. -Han trekker i trådene hennes.
…kalt "Dukkemesteren".
Jeg liker nok dette best av mamma.
Så mange som har sett det, har sagt: "Du var så blond da du var yngre."
Og jeg sier: "Det er mamma."
I oppveksten sa vennene mine: "Jeg skulle ønske min mor var som din."
"Skulle ønske min mor satt og sang i bilen med oss."
Selv på en shoppingtur
sang hun alle sangene jeg og vennene mine sang.
Alle syntes hun var kul.
Mamma var veldig snill og omsorgsfull.
Alt hun gjorde, var for vår skyld.
Da jeg var med mamma, var jeg en mammagutt.
Jeg elsker det. Pappa ser så ung ut.
Sandra var min første ekte kjærlighet.
Jeg traff Sandra da jeg var 14.
Vi giftet oss da vi var 20, og så ble Sophie født.
Gratulerer med dagen Gratulerer med dagen
Etter som årene gikk, gled vi dessverre fra hverandre og ble skilt,
men vi forble veldig gode venner,
og sammen oppdro vi barna.
Mamma var så ung da hun møtte pappa, og det gikk ikke.
Men det kunne funke med en annen.
ALDER: 35-40, KVINNE
Moren min begynte med nettdating.
REDIGER
Jeg husker at mamma viste meg profilen sin og bildene.
Og jeg tenkte: "Dette er en reklame.
Vi har en ledig stilling hvis du vil ha den.
Noen som kan elske mamma og kanskje også oss."
Mamma hadde noen kjærester nå og da.
Ingen av dem var de rette for henne.
TIM 35-40 ÅR, MANN
Men en kveld var det noen som ringte.
Så ble det en greie.
"Det er en fyr jeg prater med. Han heter David."
Han jobbet i media,
og han solgte reklameplass til store selskaper.
David elsket biler.
Han elsket dyre ting. Mamma hadde aldri hatt en ny bil.
Førsteinntrykket mitt av denne splitter nye blå Audien var "snerten".
Det var så spennende for henne å kunne si at hun hadde dette.
Hun fikk den i en bestillingsfarge.
Det føltes som om hun endelig fikk noe hun fortjente.
David hadde planlagt at vi skulle dra til Spania.
Jeg var veldig spent, for jeg hadde vært på ferie før, men aldri i Spania.
I starten virket turen normal.
Vi sjekket inn på alle hotellene vi skulle.
Men etter det var vi i bilen hele natten og hele dagen. Vi stoppet nesten ikke.
Bare David kjørte og hørte på Duran Duran hele veien.
Da passene våre ble sjekket,
oppførte David seg så rart.
Han ville ikke at vi skulle se passet hans.
Jeg spurte ham om etternavnet hans,
og han sa: "Bekymre deg ikke for det."
Jeg tenkte: "Hvorfor skjuler du etternavnet ditt?
Hva er greia der?"
Jeg ante ikke hva som foregikk. Jeg visste bare at det var merkelig.
Det kom til et punkt der David alltid overnattet,
og så dro han aldri.
Jo mer vi så ham, desto mer ble han en del av livene våre.
Han hintet ofte om hvor mye penger han hadde.
Og han fortalte alltid mamma om tingene han kunne kjøpe til henne.
Han sa at han var en travel mann, at han hadde denne jobben,
men han var alltid hjemme hos oss. Jeg så ham aldri dra på jobb.
Det virket mer som han var arbeidsledig. Det stemte ikke helt for meg.
Hadde jeg visst da hva jeg vet nå, hvem David egentlig var…
…ville han aldri ha fått være nær familien og barna mine.
Så…
Hva heter du?
Jeg heter John Atkinson.
Så vi skal bare snakke om tiden
før alt dette skjedde.
Ok.
Da du gikk på universitetet, første gang du møtte denne fyren,
og hele livet ditt endret seg.
LANDBRUKSHØYSKOLE
Jeg studerte ved den beste landbrukshøyskolen i England.
Men det var en fryktelig tid.
På begynnelsen av 90-tallet var hele landet på vakt,
siden den irske republikanske hær hadde erklært krig.
Bomben, 45 kilo med eksplosiver,
var stuet inn i en varebil parkert i et smug.
IRA påtar seg ansvar for dagens bombeangrep
i den britiske statsministerens hage.
Fanget i en storm av flyvende glass og skrot. Butikken er full av ofre…
I dag advarte IRA om at helgens angrep
vil følges av flere bombeangrep
så lenge Storbritannia okkuperer en del av Irland.
Blant oss var terrorister som plantet bomber for å forstyrre livsstilen vår.
LANDBRUKSHØYSKOLE
Det var mange irske studenter ved høyskolen,
og høyskolen var under en slags overvåking eller mistanke,
fordi en student smuglet våpen for IRA.
Den 20 år gamle studenten fra Harper Adams landbruksskole
ble stoppet av politiet.
De fant to kalasjnikover, 100 runder med ammunisjon,
og spor av fem forskjellige typer eksplosiver i bilen hans.
Det var litt uvirkelig at en terrorist ble funnet blant oss.
Etter det, helt uventet, begikk en av mine irske venner selvmord.
Hvorfor i all verden ville en så flott fyr gjøre det?
Jeg dro på puben.
…av IRA.
Jeg snakket med den nye bartenderen Rob.
Jeg var nylig blitt kjent med ham.
Jeg fortalte Rob om min venns død, og han sa…
"Tror du han begikk selvmord?"
"Vennen din begikk ikke selvmord. IRA skjøt ham."
"Han så noe han ikke burde sett." "Hva så vennen min?"
Han sa: "Du kan lage en bombe, ikke sant?"
Jeg svarte: "Nei, egentlig ikke."
"Hovedingrediensene er gjødsel og diesel.
Hvor får du det fra?
De brukes begge på gårder.
Studenten som smuglet våpen, tror du han handlet alene?
De jobber i celler, og det er ennå en celle å finne."
Jeg spurte: "Hvordan vet du dette?"
"Jeg er ikke den du tror. Dette er bare et dekke.
Jeg er en MI5-agent."
Rob sa at de trengte noen på høyskolen
som kunne hjelpe til med å avsløre IRA-cellen.
"Du har et plettfritt rulleblad. Vi skal bruke deg."
En del av meg var begeistret.
Tanken på å fjerne terrorister fra gata?
Ja visst. Jeg er med på det.
Han sa: "Hvor ofte har du slåss?"
Jeg sa: "Jeg slåss ikke. Jeg unngår konflikt."
Det ble tydelig at jeg trengte litt trening.
Rob viste meg hvordan jeg slår til.
I tillegg til å lære meg å slå fra meg, lærte Rob meg til å ta imot slag.
"Du må kunne ta imot uansett innfallsvinkel."
Jeg vet ikke hvor ofte han slo meg.
Jeg følte meg litt lettet over å ha tålt det,
at jeg besto prøven.
Jeg fikk i oppgave å skrive ned nummerskiltene
på alle bilene i en bestemt del av campus, nærmest nitrogengjødsellageret.
Så ba Rob meg skrive ned navn på folk jeg var mistenksom på,
som hadde tilgang til gjødsel.
Romkameraten min Jim sto på listen.
Rob og sjefene mistenkte Jim.
Jim er en av dem.
Tanken på at Jim var involvert i IRA,
var sjokkerende og vanskelig å tro,
men ikke utrolig.
Jeg og Jim bodde i samme hus som Maria og Sarah.
Sarah var kjæresten min.
Rob sa at sjefene sa at det ikke var trygt for oss å være der lenger.
"Vi er i stor fare. Vi må dra nå. Ikke bare meg og deg, men jentene også."
Jeg sa: "Skal du fortelle jentene alt jeg vet?"
"Det er for farlig. De kan sette operasjonen i fare."
"Hvordan vil du få jentene til å dra?"
"Du må lyve for dem for å redde livene deres."
Maria og jeg ble innkalt til puben, for han måtte fortelle oss noe.
Han ba oss sette oss,
og så sa han at han hadde kreft, og at den var dødelig.
Tanken på at han skulle dø, ja, den var veldig trist.
Ikke bare var han kjæresten min den gang, men han var også en venn.
De ble helt knust.
Spesielt Sarah.
Og jeg fikk en kvalmende følelse
av å ha fortalt den mest motbydelige løgnen.
Det er det verste jeg har gjort i hele mitt liv.
Jeg sa at jeg hadde en livsliste.
Å dra rundt i landet og se ting jeg ikke hadde fått se.
Kjæresten din sier at han dør av kreft.
Du sier: "Er det ingen behandling?"
"Absolutt ingenting." "Er du sikker på det?"
Man tenker på alle mulighetene og hypotesene.
Men til syvende og sist, om han sier: "Jeg har bare noe uker igjen",
ville du sagt nei?
Jeg kan ikke fordra Duran Duran.
Rob spilte "Ordinary World" i ett sett.
Den ble ferdig.
Han spilte den igjen. Den ble ferdig. Han spilte den igjen, hele veien.
Hvis jeg bare hører et par toner,
er jeg tilbake på det tidspunktet.
Jeg, John, Rob og Maria reiste fra by til by over hele Storbritannia.
Når vi prøvde å ta et bilde med Rob i det,
tok han alltid bildet, slik at han ikke var synlig på bildet.
Det var litt moro å reise land og strand med ens venner.
Men i bakhodet kvernet alltid tanken:
"Men han er døende."
Løgnene var grusomme.
Men de ble rettferdiggjort, fordi folks liv var i fare.
En bevæpnet person jages etter at en politimann ble skutt
i går i Cheshire. Scotland Yards antiterroravsnitt…
Vi hadde reist i ti dager,
da Rob sa at vi ikke kunne dra tilbake til høyskolen.
Det var noe langt mer alvorlig.
Han lot meg fortelle dem at jeg ikke holdt på å dø av kreft.
Han sa at alt var en løgn.
Rob sa: "Du må bli her,
for du er involvert i noe som vil sette deg og familien din i fare."
Sarah likte ikke situasjonen.
"Kan du bevise at du jobber for MI5? Kan du bevise at vi ikke kan dra hjem?
Hvorfor kan vi ikke dra hjem?" Jeg spurte dem flere ganger.
Men han visste hvor mye jeg hadde på bankkontoen da.
Hvor familien min eide grunn.
Rob sa at han visste dette, fordi han jobbet for myndighetene.
Vi trengte bare å følge instruksene.
Da jeg satte meg inn i bilen…
Det var en enorm beslutning,
for det var avgjørende for det som skjedde.
Det valget endret de neste ti årene av livet mitt.
Mitt forhold til Sandra endret seg da David kom inn i livet hennes.
Sandra blir fjern med meg.
Hun tok ikke alltid telefonen og tekstet ikke tilbake.
Det virket veldig rart og merkelig.
Mamma gikk ikke ut lenger for å treffe venner.
Hun snakket kun med David.
Vi hadde ikke familietid.
Vi levde alle veldig atskilte liv.
Hun ble mer og mer sint på oss.
Hun distanserte seg fra oss.
Og vi er barna hennes.
Jeg følte at jeg ikke visste hvem hun var i ferd med å bli.
David hadde gitt mamma et armbånd.
Så en dag kom mamma løpende mot meg og skrek.
David sto bak henne. Hun sa: "Du har stjålet armbåndet mitt."
Jeg sa: "Jeg er sønnen din, mamma. Jeg ville aldri stjålet fra deg."
Vi er en nær familie. Vi stolte på hverandre.
Og nå kan hun plutselig ikke stole på sin egen sønn, i sitt eget hus.
Det var bare begynnelsen.
David sa til faren min: "Sønnen din er homofil. Han har ikke sagt det."
Pappa sa til meg: "Om du vil være homofil, er det helt ok."
Og jeg sa: "Pappa, det er ikke den jeg er. Jeg er ikke det."
Du sier ikke til noen at de er noe, og det var det David gjorde.
Det opprørte mamma og pappa. Og det opprørte Jake.
Moren min kjøpte et par fine skolesko til meg.
Jeg slet ut hælene litt for fort. David sa: "Ikke vær redd. Jeg ordner det."
De kom tilbake med en massiv metallklump på baksiden.
Jeg sa til dem: "Hva handler dette om?"
De sa: "Til du lærer å gå ordentlig, trenger du dem."
Jeg brukte dem på skolen.
Folk kikket på meg.
Og i den alderen føler du deg forlegen.
Han visste at den på skosålen ville gjøre livet mitt begredelig.
Jeg følte at jeg ble styrt.
Jeg kom hjem fra skolen.
Og de hadde låst meg ute.
De første gangene ble jeg ute og kom tilbake senere.
Men til slutt var det nok.
Han banker på døra. Han er stengt ute av huset.
Det er ikke en feil. Det er bevisst.
Jeg ropte: "Er det noen hjemme?"
David sa til mamma: "Ikke lukk opp."
Jeg gikk til bakdøra.
Jeg fikk et raserianfall.
Jeg hører et høyt smell.
Jeg kikket opp og så søsteren min få panikk.
Hun hadde aldri sett meg slik før. Jeg slo ned en dør.
"Jeg henter tingene mine og stikker."
Hun gråt og sa: "Du kan ikke dra."
Jeg sa: "Sophie, jeg må dra."
Det var ikke før hodet klarnet,
at jeg innså at alt begynte da David dukket opp.
"Hvorfor skjer dette? Hvorfor vil noen gjøre dette?
Hvem er han? Hva er det han vil?"
Rob sa at IRA fulgte etter oss, og at vi måtte fortsette.
I dag ble Warrington mål for IRA-terrorisme…
To dager etter at vi forlot Warrington, gikk det av to bomber midt i byen.
Vi måtte være under radaren, så vi ikke kunne spores.
For meg var det verste å ikke kunne være i kontakt
med familie og venner.
Det plaget meg.
Jeg visste at de var urolige, for ingen hadde mobiltelefoner på den tiden.
Vi hadde ikke hørt fra Sarah på en stund. Det var uvanlig.
Jeg ringte Sarahs høyskole.
De sa: "Hun er ikke her, og vi vet ikke hvorfor."
Da hun gikk på høyskolen, jobbet hun på en gård.
Bonden var bekymret for hva som hadde skjedd med Sarah.
Fordi bilen hennes hadde blitt etterlatt hos dem.
Og så begynner du selvsagt å bli bekymret
for hva det er som foregår.
Jeg vurderte å ringe politiet, da telefonen ringte.
Det var Sarah.
Det var en lettelse å høre fra henne, men hun hørtes litt merkelig ut.
"Pappa, vi vil stikke innom. Vi er fire."
Faren min stilte spørsmål om forsvinningen min.
MI5 var redde for at faren min skulle snakke med feil person
og muligens gi informasjon til IRA uten å vite det.
Rob sa at vi måtte besøke foreldrene mine for å berolige dem.
De ankom ved midnatt.
Dette var høyst uvanlig.
Dette var første gang vi møtte Rob.
Var Rob selvsikker? Ja. Du kan si at han var eplekjekk.
Rob hadde vært veldig tydelig på at vi måtte holde oss til dekkhistorien.
Sarah var ikke særlig imøtekommende.
Som sagt, det var slett ikke likt henne.
Jeg sa at jeg hadde leverkreft, og at jeg hadde denne
tanken om å dra på ferie de siste ukene.
Jeg er bonde.
Hvis du har en flokk med storfe, ser du det syke dyret
på ganglaget og atferden.
Det viser.
Det viste ikke på ham.
Mr. Smith stilte meg et spørsmål.
"Hvor syk er du?"
Jeg frøs til og begynte å skjelve.
Hele kroppen ristet.
Det var som om han var veldig redd.
Jeg var kanskje litt irritabel
og trodde ikke helt det jeg ble fortalt.
De visste at noe ikke stemte.
Rob løy for foreldrene mine. Han sa: "Ikke tenk på det."
Vi skulle tilbake til skolen om to uker.
Etter det dro de raskt.
Du klemmer familien i avskjed.
Jeg visste ikke når jeg skulle se dem igjen.
Jeg visste at ting ikke var i orden og burde ha stoppet dem.
Ikke latt dem gå.
Jeg har angret siden på at jeg ikke stoppet dem.
Vi ventet i flere uker.
Sarah dro ikke tilbake til skolen.
Og da vet du at du må gjøre noe.
Jeg betalte kredittkortet.
Man så at hvis hun kjøpte noe i Cheltenham, hadde hun vært der.
Det ga meg en idé.
Jeg kunne spore hvor de hadde vært.
Reisemål og datoer var markert på veggkartet.
SARAHS BIL DUMPET!
Vi visste at de hadde reist land og strand, og ville trolig dra sørover,
og samme dag dra helt nord og så tilbake igjen.
Det var uten mål og mening.
Jeg gikk gjennom bankutskriftene og så de største betalingene
eller de mest interessante.
Hun kjøpte en dress til mannen som var med dem.
De bodde på et hotell og dro i all hast.
Jeg følte at Sarah brukte for mye penger.
Hun var alltid forsiktig med penger, og sløste aldri vilt med dem.
Vi var bekymret over det som foregikk.
Men så ringte Sarah.
Hun sa…
"Jeg må utsette eksamen med et år,
for jeg er ikke lenger interessert i jordbruk.
Commercial Union, et forsikringsselskap,
har tilbudt meg praksisplass,
og betaler 25 000 pund i året."
Da hun sa hun ikke skulle studere videre, visste vi at ting var helt på styr.
Jeg ringte Commercial Union, og det fantes ingen slike jobber.
Lønnen var langt høyere enn de ville betalt
for en uskolert person.
Dette var lurendreieri.
Ingenting av dette var normalt.
Sarah var ikke løgnaktig.
Jeg bodde i huset med mamma og David.
Jeg følte at mamma var en helt annen person.
Jake hadde allerede dratt og bodde hos pappa,
og jeg snakket ikke med noen av dem. Jeg følte meg forlatt.
Og den eneste veiledningen jeg fikk, var fra David.
Jeg husker at David sa at faren min hadde skuffet mamma.
Ting faren min hadde gjort mot moren min tidligere.
Ting om ekteskapet, ting om skilsmissen.
Utviklingen var veldig diskré og gradvis.
David sa til meg: "Du vil aldri se faren din igjen, eller hva?
Du vil vel ikke snakke med faren din igjen? Du vil vel ikke treffe faren din?
Det gjør du ikke.
Du vil vel aldri se faren din igjen?"
Hver dag. Flere ganger om dagen.
Og så begynte jeg å ta avstand fra navnet.
Mark Clifton var navnet på en fremmed, ikke på faren min.
Han var en skummel person som ville skade meg og familien min.
Gratulerer med dagen
Jeg skrev til Sophie mange ganger. Jeg sendte mange SMS-er.
Gratulerer med dagen, kjære Sophie
Sa hvor høyt jeg elsket og savnet henne.
Jeg prøvde å få ting tilbake som de var.
Hver gang jeg fikk et brev, la jeg det i den samme konvolutten.
På konvolutten sto det: "Løgner og bakvasking fra Mr. Mark Clifton."
Den var festet til den gamle korktavlen min.
Vi snakket ikke på to og et halvt år.
Det ble tydelig at David sto bak dette,
men jeg skjønte ikke hvorfor.
Jeg tenkte bare: "Hva skjer? Hvem er denne fyren?"
Jeg prøvde å søke ham opp lokalt på nettet.
Jeg kjente ham som David Hendy.
Jeg søkte i lokale kataloger og lister.
Jeg fant ikke noe på ham. Han var som et spøkelse.
PÅ RØMMEN I SEKS MÅNEDER
Jeg ringte politiet.
De sa at Sarah var over 18.
Hun var en fri kvinne til å ta sine egne avgjørelser.
"Hvorfor sløse med polititid?"
Jeg måtte finne henne selv.
Jeg visste at Sarah var forsvunnet. Jeg antok at hun var sammen med Robert.
Men hvor?
Jeg måtte gå gjennom alle stedene der de kunne ha bodd.
Men du følger et spor, som kan være kaldt.
Du kan ha 100 forskjellige steder,
og du sjekker hvert eneste for å se om de har bodd der.
"Hallo. Dette er Peter Smith."
"Hallo?"
Hallo. God morgen.
"Kan du hjelpe meg?"
Kan du hjelpe?
"Jeg ser etter datteren min."
Hun heter Sarah.
"God morgen. Jeg er Sarahs far."
Jeg heter Peter Smith.
"Jeg leter etter informasjon. Kan du hjelpe?"
Jeg har et problem.
"Jeg prøver å spore hva som skjedde."
"Datteren min er savnet."
Savnet.
Da vi kom til skjulestedet, var alle anspente, spesielt Rob.
Rob fant ut at Sarahs far prøvde å finne oss.
Ett spor fører til et annet og så videre.
Et gårdshus, et rom til utleie.
Rob sendte meg ut på jakt etter biler.
Jeg måtte loggføre hvilke biler som var parkert på visse steder.
så hans overordnede kunne sjekke nummerskiltene.
Du må jobbe trinnvis.
Og hvis du går grundig gjennom hvert trinn,
får du til slutt et gjennombrudd.
Sarah ble observert da hun forlot et hus i Peterborough.
Så jeg sa: "Nå…
Hva er adressen til huset?"
Jeg roper ikke. Jeg lager ikke mye lyd.
Det siste jeg vil gjøre, er å advare dem om at jeg ser etter dem.
For de kan flykte.
Hvordan kommer du inn i et hus som er låst?
Du går rundt på baksiden og ser etter et hull.
Finner du ikke et hull, må du lage et.
Du er ikke helt på rett side av loven
når du prøver å finne ut av ting.
Ellers kommer du ikke langt.
Peterborough-huset var helt tomt,
bortsett fra ett rom der det var Johns og Sarahs eiendeler.
Det så ut som om tingene var plassert der,
og så: "Vi må stikke."
Jeg fant en lapp blant papirene.
"Hør her, jeg har gode nyheter til deg.
"Commercial Union, et forsikringsselskap,
har tilbudt meg praksisplass og betaler 25 000 pund i året."
Det var et sleggeslag.
Det var det hun hadde sagt til meg over telefonen, ord for ord.
Sarah hadde fått et manus på hva hun skulle si.
Da visste jeg at det måtte være noen som trakk i trådene.
Jeg kan ikke bevise det, men tror klart det er Robert.
Vi endte opp i Sheffield i det nye skjulestedet på Dorothy Road.
Rob sa at huset var avlyttet.
Så MI5 kunne overvåke husets sikkerhet.
Jeg måtte endre utseendet mitt.
Håret mitt måtte være rundt 2,5 centimeter langt,
og det måtte være blondt, som i hvitblondt.
Rob ga oss strenge instrukser om å ikke oppgi egne navn.
Så jeg ble Jamie.
DIN SERVITØR JAMIE
Jeg ble fortalt: "Ikke røp noe om deg selv eller fortiden din.
Ikke knytt bånd til noen i nærmiljøet."
Som dekke sørget Rob for at jeg fikk jobb som bartender.
Jeg jobbet i en fisk-og-chips- sjappe under navnet Betty Smith.
Livet mitt besto av å stå opp, kjøpe bussbillett,
og jobbe et skift på seks-åtte timer, vente,
bli kjørt rundt til midnatt,
overvåkning, søvn, gjøre alt om igjen.
Stå opp, kjøpe bussbillett, jobbe skiftet, vente…
Uker og uker med stress.
Fem skudd, og politimannen ble truffet to ganger.
Tre døde i eksplosjonen.
-Stå opp, bussbillett… -I konstant uvisshet om hva som skjer.
…vente i timevis, lang kjøretur…
Ikke vite hvem som følger deg, uro for hva som skjer.
Stå opp…
Her kommer døden igjen.
Det bygger seg sånn opp at man er stresset hele tiden.
Stå opp, bussbillett.
Ofre ble fraktet til lokale sykehus.
Jobbe skiftet mitt, vente i timevis, lang kjøretur, søvn.
-Hver dag var lik. Våkne om morgenen. -Stå opp…
David kjørte meg på jobb.
Jeg jobbet.
Ventet.
David hentet meg. Jeg sovnet igjen.
Jeg våknet, og det samme gjentok seg.
Om og om igjen.
Jeg jobbet som frisør, som lærling.
Jeg måtte betale £ 300 i leie hver måned,
selv om jeg bare tjente litt over 400.
Mamma hadde mindre hun skulle ha sagt.
Så ble det: "Gi meg pengene. Jeg gir dem til moren din.
Jeg tar husleia."
Jeg hadde en sparekonto med 10 000 pund…
Da han oppdaget det, begynte han å le.
Han var så…
nesten stolt av seg selv.
David overtalte meg til å gå inn i banken og lyve
og si at jeg skulle heve pengene for å kjøpe min første bil.
Jeg tok ut pengene. De lå i en konvolutt. Jeg ga den til David.
Jeg hørte aldri om dem igjen.
En kveld etter jobb kom ikke David og hentet meg.
Da jeg snakket med ham på telefonen om morgenen, sa jeg at det ikke var riktig.
Jeg sa: "Du gjør ikke sånn med folk.
Du forlater meg ikke på arbeidsplassen min
for å sove på gulvet."
Jeg måtte dra for min egen helse.
Jeg beklaget til mamma. Jeg kunne ikke være der mer.
Etter å ha bodd alene i et år,
gjenopptok jeg kontakten med Jake og faren min.
Jeg gikk inn på kjøkkenet mitt, og Sophie sto der, og… Ja.
Vi klemte og gråt.
Det er utrolig hvor fort du legger ting bak deg når du elsker noen.
Da jeg dro, begynte jeg å forstå hva han drev med.
Jeg tror han ville ha meg av veien.
Han vil ha henne for seg selv.
JANUAR 2014
I 2014, to år etter at de begynte å date,
forlot mamma og David huset. Ingen visste hvor de hadde dratt.
Da Sandra dro, trodde jeg
ikke at det var siste gang jeg eller barna mine skulle se henne.
Jeg gikk tilbake for å gjøre huset klart for salg.
Jeg ble forferdet og sjokkert da jeg så at på hovedsoverommet
var det en stor, industriell hengelås.
Det er den typen lås du har på en utvendig garasje.
Døren ville gi etter før låsen.
Det er for å holde en person i eller utenfor det rommet.
Avispapir dekket hele vinduet.
Så ingen på utsiden kunne se inn på det som skjedde i dette rommet.
Det er veldig urovekkende og skremmende
å gå til det ytterste for å…
A: Blokker innsiden av huset fra utsiden, og B: Ha en så stor lås inne i et hus.
Jeg ble overrasket over posten som lå i huset.
Det var absolutt enhver form for regning, siste advarsel,
krav og rettsstevning en kan tenke seg.
Det er så mange brev her.
Strømregninger, telefonregninger,
fra kommunen.
Parkeringsbot, skattefradrag som de krever tilbake.
Kredittkortdetaljer, flere parkeringsbøter.
Her er et om huslånet.
Huslånet hadde ikke blitt betalt på mange måneder.
Oi.
Sandra hadde ikke overtrekk eller kredittkort før ham.
Så denne triste økonomiske situasjonen er det David som har forårsaket.
Bilen som moren din og David hadde kjørt.
Billånet er ikke betalt.
Det er en bil til 35 000 pund. Den var i øverste sjikt.
Bilen var en gave til mamma, men finansiert i hennes navn.
Hun fikk en bil som hun måtte betale for.
Han sa alltid at han gjorde det bra.
Han kjøpte flotte biler, hadde dyre klokker.
Og når jeg så gjennom dette, var alt falskt.
Jeg undersøkte litt mer.
Jeg hadde alt lett, men jeg intensiverte søket.
Jeg fant ikke noe på ham.
Så fikk jeg en lys idé
med å skrive "David Hendy svindler".
Jeg fikk opp en nettside som beskriver en mann som gikk under det navnet,
men også under navnet Robert Freegard.
"Svindler stjal livet mitt.
Politiet stemplet ham som ond og sa han var i sin egen klasse."
"Robert Freegard, 'Dukkemesteren',
som han kalles av britiske tabloider.
Han utgir seg som en James Bond-agent, og Freegard har alt svindlet
nesten to millioner i kontanter fra ofrene."
Så klikket jeg på "bilder".
BILDER
Bang. David Hendy er Robert Freegard.
Det er samme mann.
Helt sjokkert. Forbrytelsene han har begått, er forferdelige.
Han var med familien min, og vi visste ikke hvem han var.
BEDRAGERI
FELLE
'ONDSKAP'
Tekst: Vibeche Standal Dart