‫- פברואר 2020 -‬
‫אם אימא שלך הייתה כאן עכשיו,‬
‫מה היית רוצה למסור לה?‬
‫כאילו, "אימא, אם את מקשיבה" או…?‬ ‫-כן.‬
‫תדמייני שהמצלמה היא אימא שלך.‬
‫אימא, אם את צופה בזה,‬
‫תדעי שלא משנה מה יקרה,‬
‫תמיד נהיה שם בשבילך.‬
‫מה תרצו שאימא שלכם תעשה?‬
‫אני לא יודע. זה…‬
‫קשה מאוד אחרי…‬
‫שבע שנים?‬
‫אני אפילו לא יודעת.‬
‫אתה חושב שאימא תזהה אותנו?‬
‫אנחנו נזהה אותה?‬
‫אימא, אם את מקשיבה לזה עכשיו,‬
‫זה לא משנה מה עברנו.‬
‫אנחנו עדיין אוהבים אותך, ‬ ‫ורוצים שתהיי חלק מחיינו.‬
‫הדבר הקשה הוא שזה עדיין נמשך,‬
‫וזה קרה בעבר.‬
‫וייתכן שיש אנשים שם בחוץ,‬ ‫שמי יודע מה הוא עשה להם.‬
‫- סדרה תיעודית של NETFLIX -‬
‫הסוכן החשאי מ-MI5…‬
‫מתואר כסכנה מתמשכת.‬
‫הוא שלט בכל דבר בחיי.‬
‫הוא רוצה אותה רק לעצמו.‬
‫- אני לא יכולה לאפשר לבחור הזה‬ ‫להתקשר למשטרה -‬
‫- אבל לשם כך נועדה השגרירות האמריקאית -‬
‫- הם אמרו שהם יוציאו אותך מהמדינה -‬
‫מי הבחור הזה? מה הוא רוצה?‬
‫הוא רוצה את הכסף.‬
‫הוא רצה סקס.‬ ‫-הוא פסיכופת.‬
‫הוא חי מתחת לרדאר. הוא חי בין הצללים.‬
‫זה היה כמו לרדוף אחרי רוח רפאים.‬
‫הוא ברקע, מושך לה בחוטים.‬
‫…המכונה "המושך בחוטים".‬
‫- 2020 -‬
‫נראה לי שזו התמונה האהובה עליי של אימא.‬
‫והרבה אנשים שראו אותה אמרו,‬
‫"היית כזאת בלונדינית כשהיית קטנה",‬
‫ואני אומרת, "זאת אימא שלי".‬
‫כשהייתי ילדה, החברים שלי תמיד אמרו,‬ ‫"הלוואי שאימא שלי הייתה כמו שלך.‬
‫הלוואי שאימא שלי תשב ותשיר איתנו במכונית".‬
‫כאילו, אפילו רק כשיצאנו לקניות,‬
‫היא הייתה שרה את כל השירים‬ ‫שאני וחבריי שרנו.‬
‫כולם חשבו שהיא מגניבה.‬
‫אימא הייתה נחמדה מאוד, אכפתית מאוד.‬
‫אתה יודע, כל מה שהיא עשתה היה למעננו.‬
‫להיות עם אימא שלי, הייתי ילד של אימא.‬
‫אני אוהבת את זה. אבא נראה כל כך צעיר.‬
‫סנדרה הייתה האהבה האמיתית הראשונה שלי.‬
‫פגשתי את סנדרה בגיל 14.‬
‫התחתנו בגיל 20, ואז סופי נולדה.‬
‫יום הולדת שמח, יום הולדת שמח…‬
‫למרבה הצער, ככל שהשנים עברו, ‬ ‫התרחקנו האחד מהשנייה, והתגרשנו,‬
‫אבל נשארנו חברים טובים מאוד‬
‫וחינכנו יחד את הילדים.‬
‫אימא הייתה כל כך צעירה כשהיא פגשה את אבא,‬ ‫וזה לא עבד.‬
‫אבל זה לא אומר שזה לא יעבוד עם מישהו אחר.‬
‫- סנדרה‬ ‫גיל: 35-40, נקבה -‬
‫אימא שלי החליטה ‬ ‫להתחיל עם הכרויות באינטרנט.‬
‫- עריכה -‬
‫אני זוכרת שאימא הראתה לי‬ ‫את הפרופיל שלה ואת התמונות שלה.‬
‫וחשבתי לעצמי, "זו פרסומת".‬
‫"יש לנו עבודה חדשה אם אתם מעוניינים.‬
‫מישהו שיאהב את אימא שלי ואולי גם אותנו."‬
‫לאימא היו כמה חברים פה ושם.‬
‫אף אחד מהם לא היה הנכון בשבילה.‬
‫- טים‬ ‫גיל: 35-40, זכר -‬
‫- נובמבר 2011 -‬
‫אבל לילה אחד הייתה שיחת טלפון.‬
‫ואז זה נהיה קטע.‬
‫"זה בחור שאני מדברת אתו.‬ ‫ קוראים לו דייוויד."‬
‫הוא עבד בתקשורת,‬
‫והוא מכר שטחי פרסום לחברות גדולות.‬
‫דייוויד אהב מכוניות.‬
‫הוא אהב דברים יקרים.‬
‫לאימא מעולם לא הייתה מכונית חדשה.‬
‫הרושם הראשון שלי‬ ‫מהאאודי הכחולה החדשה הייתה, "ראוותני".‬
‫היא כל כך התרגשה לספר שיש לה אותה.‬
‫והיא קיבלה אותה עם צבע מותאם אישית.‬
‫הרגשתי שהיא סוף סוף מקבלת‬ ‫את הדברים שהיא ראויה להם.‬
‫דייוויד תכנן שכולנו ניסע לספרד.‬
‫אז התרגשתי מאוד ‬ ‫כי אומנם הייתי בחופשה בעבר,‬
‫אבל מעולם לא הייתי בספרד.‬
‫"הדלקתי את האורות, את הטלוויזיה…"‬
‫תחילת הטיול הייתה רגילה.‬
‫הגענו לכל המלונות ‬ ‫שהיינו אמורים להגיע אליהם.‬
‫אבל אחרי זה, היינו במכונית‬ ‫כל הלילה וכל היום, כמעט ולא עצרנו.‬
‫רק דייוויד נהג.‬
‫הקשבנו לדוראן דוראן כל הנסיעה.‬
‫"…אבל לא אבכה על אתמול ‬
‫יש עולם רגיל‬
‫איכשהו אני חייב למצוא…"‬
‫כשעברנו בביקורת דרכונים,‬
‫דייוויד התנהג ממש מוזר.‬
‫הוא לא רצה שנראה את הדרכון שלו.‬
‫שאלתי אותו לגבי שמו השני,‬
‫והוא אמר, "כן, אל תדאג בקשר לזה".‬
‫ואני חשבתי, ‬ ‫"למה אתה מסתיר את שם המשפחה שלך?"‬
‫כאילו, "מה הקטע עם זה?"‬
‫לא היה לי מושג מה קורה. ‬ ‫פשוט ידעתי שזה מוזר.‬
‫זה הגיע לשלב שבו דייוויד תמיד נשאר לישון‬
‫ואז הוא פשוט לא עזב.‬
‫ככל שראינו אותו יותר, ‬ ‫כך הוא הפך לחלק מחיינו.‬
‫לעתים קרובות הוא רמז על כמה כסף יש לו.‬
‫והוא תמיד סיפר לאימא שלי‬ ‫על הדברים שיוכל לקנות לה.‬
‫הוא אמר שהוא אדם עסוק, שיש לו עבודה,‬
‫אבל הוא תמיד היה בבית שלי. ‬ ‫מעולם לא ראיתי אותו יוצא לעבודה.‬
‫זה היה נראה יותר שהוא מובטל.‬
‫זה פשוט לא נראה הגיוני בעיניי.‬
‫אם הייתי יודע אז את מה שאני יודע עכשיו,‬ ‫מיהו דייוויד באמת,‬
‫אין סיכוי שהוא היה ממשיך‬
‫להיות ליד המשפחה והילדים שלי.‬
‫- 2012 -‬
‫- 1993 -‬
‫אז…‬
‫איך קוראים לך?‬
‫שמי ג'ון אטקינסון.‬
‫- ג'ון אטקינסון -‬
‫אז אנחנו פשוט נדבר על התקופה‬
‫לפני שכל זה קרה.‬
‫בסדר.‬
‫כשאתה באוניברסיטה, ‬ ‫פוגש את הבחור הזה לראשונה,‬
‫וכל החיים שלך משתנים.‬
‫- המכללה החקלאית הארפר אדמס -‬
‫הייתי סטודנט ‬ ‫במכללה החקלאית המובילה באנגליה.‬
‫אבל זו הייתה תקופה נוראית.‬
‫בשנות ה-90 המוקדמות האומה כולה ‬ ‫הייתה מודאגת מהעובדה‬
‫שהמחתרת האירית הכריזה מלחמה.‬
‫הפצצה, 45 ק"ג של חומר נפץ,‬
‫הונחה ברכב מסחרי שחנה ברחוב צדדי צר.‬
‫המחתרת האירית קיבלה אחריות ‬ ‫על המתקפה הקטלנית‬
‫שנחתה בחצר האחורית של ראש הממשלה הבריטי.‬
‫החנות, שהייתה באמצע סופת שברים וזכוכיות, ‬ ‫התמלאה בקורבנות…‬
‫המחתרת האירית הזהירה היום‬ ‫מפיגועים נוספים אחרי הפיגוע האחרון,‬
‫כל עוד ממשלת בריטניה ‬ ‫ממשיכה לכבוש חלק מאירלנד.‬
‫היו בינינו טרוריסטים שהטמינו פצצות‬ ‫כדי לשבש את חיינו.‬
‫- המכללה החקלאית הארפר אדמס -‬
‫הייתה אוכלוסייה אירית גדולה במכללה,‬
‫והמכללה הייתה תחת סוג של מעקב או חשד כלשהו‬
‫בגלל סטודנט שהבריח נשק עבור המחתרת האירית.‬
‫הסטודנט בן ה-20‬ ‫מהמכללה החקלאית "הארפר אדמס"‬
‫נעצר על ידי המשטרה.‬
‫הם מצאו שני רובי קלשניקוב, 100 קליעים,‬
‫וראיות לחמישה סוגי חומרי נפץ שונים ‬ ‫במכוניתו.‬
‫זה היה קצת סוריאליסטי ‬ ‫שהמחבל הזה נמצא בקרבנו.‬
‫אחרי זה, פתאום, משום מקום,‬ ‫אחד החברים האירים שלי התאבד.‬
‫למה לעזאזל שבחור כזה נהדר יעשה מעשה שכזה?‬
‫הלכתי לפאב.‬
‫…של המחתרת האירית.‬
‫דיברתי עם הברמן החדש, רוב.‬
‫יצא לי להכיר אותו בשבועות האחרונים.‬
‫סיפרתי לרוב על מותו של החבר שלי, והוא אמר…‬
‫"אתה באמת חושב שהחבר שלך התאבד?‬
‫החבר שלך לא התאבד. המחתרת האירית ירתה בו.‬
‫הוא ראה משהו שהוא לא היה אמור לראות."‬
‫"טוב, מה החבר שלי ראה?"‬
‫הוא אמר, " אתה יודע איך להכין פצצה, נכון?"‬
‫אמרתי, "לא ממש, לא".‬
‫"המרכיבים העיקריים הם דשן וסולר."‬
‫"איפה משיגים דשן וסולר?"‬
‫"משתמשים בשניהם בחוות."‬
‫"אז הסטודנט שהבריח נשק, ‬ ‫אתה חושב שהוא פעל לבד?"‬
‫"האנשים האלה עובדים בתאים, ‬ ‫ועדיין יש תא שלא מצאו."‬
‫כמובן ששאלתי, "איך אתה יודע את זה?"‬
‫"אני לא מי שאתה חושב. זה רק כיסוי.‬
‫אני סוכן MI5."‬
‫רוב אמר שהם צריכים שמישהו במכללה‬
‫יעזור לחשוף את התא הזה של המחתרת האירית.‬
‫"ראינו שיש לך תיק נקי. נשתמש בך."‬
‫קצת התרגשתי מזה.‬
‫והרעיון של להרחיק כמה טרוריסטים מהרחובות?‬
‫בטח. אני לגמרי בעד.‬
‫הוא שאל, "בכמה קרבות השתתפת?"‬
‫ועניתי, "אני לא מתאגרף.‬ ‫אני נמנע מעימותים".‬
‫התברר שאני זקוק לאימונים.‬
‫רוב הראה לי איך להכניס אגרופים.‬
‫בנוסף לאימון של איך להכניס אגרוף,‬
‫רוב אימן אותי איך לחטוף אגרוף.‬
‫"אתה צריך להיות מסוגל לחטוף אותו, ‬ ‫לא משנה מאיזו זווית הוא מגיע."‬
‫אני לא זוכר כמה פעמים הוא הכניס לי אגרוף.‬
‫והרגשתי קצת הקלה שהצלחתי לעמוד בזה,‬
‫שעברתי את המבחן.‬
‫הוטל עליי לכתוב את מספרי לוחיות הרישוי‬ ‫של כל המכוניות‬
‫באזור מסוים אחד בקמפוס, ‬ ‫הקרוב ביותר לחנות הדשן.‬
‫ואז רוב ביקש ממני לכתוב רשימת שמות ‬ ‫של אנשים שחשדתי בהם,‬
‫שהייתה להם גישה לדשן.‬
‫השותף שלי, ג'ים, היה ברשימה.‬
‫רוב והבוסים שלו חשדו בג'ים.‬
‫"ג'ים הוא אחד מהם."‬
‫הרעיון שג'ים הסתבך עם המחתרת האירית‬
‫היה מזעזע והיה קשה להאמין לו, בהחלט,‬
‫אבל זה לא היה בלתי ייאמן.‬
‫אני וג'ים גרנו באותו בית עם מריה ושרה.‬
‫שרה הייתה החברה שלי.‬
‫רוב אמר שהבוסים שלו אמרו לו‬
‫שזה לא בטוח עבורנו להישאר שם.‬
‫"אנחנו בסכנה גדולה. ‬ ‫אנחנו צריכים לעזוב עכשיו.‬
‫לא רק אני ואתה, אלא גם הבנות."‬
‫אז שאלתי, ‬ ‫"אתה תספר לבנות את מה שאני יודע?"‬
‫"לא, זה מסוכן מדי. ‬ ‫הן עלולות לסכן את המבצע."‬
‫"אז איך לעזאזל תשכנע את הבנות ללכת?"‬
‫"תצטרך לשקר להן כדי להציל את חייהן."‬
‫הוא הזמין אותי ואת מריה לפאב ‬ ‫כדי לספר לנו משהו.‬
‫והוא הושיב אותנו לשיחה‬
‫ואמר שיש לו סרטן ושזה סופני.‬
‫לחשוב שהוא עומד למות,‬ ‫כן, זה היה עצוב מאוד.‬
‫הוא לא היה רק בן הזוג שלי באותו זמן, ‬ ‫הוא היה גם חבר.‬
‫הן היו הרוסות.‬
‫במיוחד שרה.‬
‫והרגשתי בחילה‬
‫בגלל שכרגע סיפרתי שקר מתועב.‬
‫אין ספק שזה הדבר הנורא ביותר שעשיתי מימיי.‬
‫אמרתי להן שיש לי רשימת חלומות.‬
‫לנסוע ברחבי המדינה ולראות דברים‬ ‫שלא הייתה לי הזדמנות לראות.‬
‫החבר שלך מספר לך שהוא גוסס מסרטן.‬
‫שאלתי, "אין טיפול?"‬
‫"אין שום טיפול."‬ ‫"אתה בטוח שאין שום דבר?"‬
‫אתה יודע, נכנסים לכל מיני השערות.‬
‫אבל בסופו של דבר, אם הוא אומר,‬ ‫"יש לי רק כמה שבועות לחיות",‬
‫אתה היית מסרב?‬
‫"איכשהו אני חייב למצוא…"‬
‫אני ממש מתעבת את דוראן דוראן.‬
‫רוב ניגן את "עולם רגיל" בלי הפסקה.‬
‫השיר היה מסתיים.‬
‫הוא היה מנגן אותו שוב. זה היה מסתיים.‬
‫הוא היה מנגן את זה שוב, כל הדרך.‬
‫אם אני שומעת כמה צלילים מהשיר הזה,‬
‫אני חוזרת להיכן שהייתי באותו רגע.‬
‫"נכנסתי מיום חמישי גשום…"‬
‫אני, ג'ון, רוב ומריה נסענו מעיירה לעיירה‬
‫בכל רחבי בריטניה.‬
‫בכל פעם שניסינו להצטלם עם רוב,‬
‫הוא תמיד צילם את התמונות ‬ ‫כדי לוודא שהוא לא נמצא בתמונה.‬
‫היה כיף עד רמה מסוימת,‬ ‫לטייל ברחבי המדינה עם החברים שלך.‬
‫אבל משהו כל הזמן מכרסם בך ואומר,‬
‫"אבל הוא גוסס".‬
‫השקרים היו איומים.‬
‫אבל בסופו של דבר, ‬ ‫זה היה מוצדק כי חייהם של אנשים היו בסכנה.‬
‫מצוד אחר אדם חמוש‬
‫שירה בשוטר ופצע אותו קשה,‬
‫אתמול בלילה בצ'שייר.‬ ‫היחידה ללוחמה בטרור של הסקוטלנד יארד…‬
‫היינו ביום העשירי של הטיול,‬
‫כשרוב אמר לנו ‬ ‫שאנחנו לא יכולים לחזור למכללה.‬
‫שמדובר במשהו הרבה יותר רציני.‬
‫הוא הרשה לי לספר להן שאני לא גוסס מסרטן.‬
‫נאמר לי שהכול היה שקר.‬
‫רוב אמר, "אתן חייבות להישאר כאן,‬
‫כי אתן מעורבות במשהו‬
‫שיסכן אתכן ואת המשפחות שלכן".‬
‫שרה לא הייתה מרוצה מהמצב.‬
‫"תוכל להוכיח שאתה עובד עבור MI5?‬ ‫תוכל להוכיח שאנחנו לא יכולים ללכת הביתה?‬
‫למה אנחנו לא יכולים ללכת הביתה?"‬ ‫שאלתי אותם אין ספור פעמים.‬
‫אבל הוא ידע כמה כסף היה לי‬ ‫בחשבון הבנק באותו זמן‬
‫שבו היו חלקים שונים של קרקעות משפחתיות.‬
‫רוב אמר שהמידע הזה ברשותו‬ ‫כי הוא עובד בשביל הממשלה.‬
‫עלינו רק לציית להוראות.‬
‫כשנכנסתי חזרה למכונית…‬
‫במבט לאחור, זו הייתה החלטה גורלית,‬
‫כי היא שיחקה תפקיד מרכזי במה שקרה.‬
‫ההחלטה הזאת שינתה את עשר השנים הבאות בחיי.‬
‫- 1993 -‬
‫- 2012 -‬
‫היחסים שלי עם סנדרה השתנו ‬ ‫ברגע שדייוויד היה חלק מחייה.‬
‫סנדרה החלה להתנהג אליי בקרירות.‬
‫היא לא תמיד ענתה כשהתקשרתי,‬ ‫היא לא ענתה להודעות טקסט.‬
‫זה פשוט נראה לי מאוד מוזר ומשונה.‬
‫אימא לא יצאה יותר ולא פגשה חברות.‬
‫היא דיברה רק עם דייוויד.‬
‫לא בילינו זמן כמשפחה.‬
‫כולנו חיינו חיים נפרדים מאוד.‬
‫היא נהגה לכעוס עלינו לעיתים תכופות.‬
‫היא התרחקה מאיתנו.‬
‫ואנחנו הילדים שלה.‬
‫פשוט הרגשתי שאני לא יודע למי היא הופכת.‬
‫דייוויד הביא צמיד לאימי.‬
‫ויום אחד אימא שלי התחילה לצרוח עליי.‬
‫דייוויד עמד מאחוריה.‬ ‫היא אמרה, "גנבת את הצמיד שלי".‬
‫ואני אמרתי, "אני הבן שלך, אימא.‬ ‫בחיים לא הייתי גונב ממך".‬
‫אנחנו משפחה קרובה. סמכנו האחד על השני.‬
‫ועכשיו, פתאום, היא לא בוטחת בבן שלה,‬ ‫בתוך הבית שלה.‬
‫זו הייתה רק ההתחלה.‬
‫דייוויד אמר לאבא שלי,‬ ‫"הבן שלך הומו. הוא לא סיפר לך".‬
‫אבא שלי לקח אותי הצידה ושאל אותי.‬ ‫הוא אמר,‬
‫"אם אתה רוצה להיות הומו, זה בסדר".‬
‫ואמרתי, "אבא, זה לא מי שאני.‬ ‫אתה יודע, אני לא".‬
‫אתה לא אומר למישהו מה הוא,‬
‫וזה מה שדייוויד עשה.‬
‫זה הרגיז את אימא. זה הרגיז את אבא.‬ ‫זה הרגיז את ג'ייק.‬
‫אימא שלי קנתה לי נעליים חגיגיות לבית הספר,‬
‫ושחקתי את העקבים קצת מהר מדי.‬
‫אז דייוויד אמר,‬ ‫"אל תדאג. אני אסדר את זה".‬
‫חזרתי, והיה גוש מתכת גדול מתחת.‬
‫ואמרתי להם, "מה העניין?"‬
‫הם אמרו,‬ ‫"עד שלומדים ללכת כמו שצריך, צריך את זה".‬
‫אז נעלתי אותם לבית הספר.‬
‫אנשים הסתכלו עליי.‬
‫ובגיל הזה, אתה מאוד מודע לעצמך.‬
‫הוא ידע שלשים את זה על סוליית הנעל שלי‬ ‫יהפוך את חיי לאומללים.‬
‫אז הרגשתי כאילו שולטים בי.‬
‫חזרתי מבית הספר.‬
‫הבנתי שהם נעלו אותי בחוץ.‬
‫בפעמים הראשונות שזה קרה,‬ ‫נשארתי בחוץ וחזרתי אחר כך.‬
‫זה קרה פעם אחת יותר מדי.‬
‫הוא דפק בדלת. נעלו אותו מחוץ לבית.‬
‫זה לא בטעות. זה בכוונה.‬
‫התחלתי לצעוק, "יש מישהו בבית?"‬
‫דייוויד אמר לאימא שלי, "אל תעני לו".‬
‫הלכתי לדלת האחורית.‬
‫היה לי פשוט התקף זעם.‬
‫שמעתי חבטה חזקה.‬
‫הסתכלתי למעלה וראיתי את אחותי מבוהלת.‬
‫היא מעולם לא ראתה אותי ככה, מכה בדלת.‬
‫אמרתי לה, "תני לי להיכנס.‬ ‫אני לוקח את הדברים שלי והולך".‬
‫היא בכתה ואמרה, "אתה לא יכול ללכת".‬
‫ואני רק אמרתי, "סופי, אני צריכה ללכת".‬
‫רק כשהצלחתי לחשוב בבהירות‬
‫הבנתי שהכול התחיל כשדייוויד עבר אלינו.‬
‫למה זה קורה? למה שמישהו ירצה לעשות את זה?‬
‫מי הבחור הזה? מה הוא רוצה?‬
‫- 2012 -‬
‫- 1993 -‬
‫רוב אמר שהמחתרת האירית עוקבת אחרינו ‬ ‫ושאנחנו צריכים להמשיך לנוע.‬
‫היום, מרכז העיר וורינגטון ‬ ‫היה היעד של טרור המחתרת האירית…‬
‫יומיים אחרי שעזבנו את וורינגטון,‬
‫התפוצצו שתי פצצות באמצע העיר.‬
‫היה עלינו להוריד פרופיל,‬ ‫שלא יוכלו לאתר אותנו.‬
‫מבחינתי, הדבר הכי גרוע היה לא להיות בקשר‬
‫עם המשפחה והחברים שלי.‬
‫זה ממש הטריד אותי.‬
‫ידעתי שהם ידאגו,‬
‫כי מן הסתם, ‬ ‫לאף אחד לא היה אז טלפון סלולרי.‬
‫לא שמענו משרה תקופה, וזה לא היה אופייני.‬
‫אז התקשרתי למכללה של שרה.‬
‫הם אמרו שהיא לא שם ואין להם מושג למה.‬
‫- פיטר סמית' -‬
‫כשהיא הייתה במכללה, היא עבדה בחווה.‬
‫והחקלאי היה מודאג לגבי מה שקרה לשרה‬
‫כי המכונית שלה נשארה אצלם.‬
‫ואז, כמובן, אתה מיד מתחיל לדאוג‬
‫לגבי מה שקורה.‬
‫שקלתי להתקשר למשטרה כשהטלפון צלצל.‬
‫זו הייתה שרה.‬
‫זו הייתה הקלה לשמוע ממנה,‬ ‫אבל היא נשמעה קצת מוזר.‬
‫"אבא, אנחנו רוצים לקפוץ לבקר אותך. ‬ ‫אנחנו ארבעה."‬
‫אבא שלי שאל שאלות על ההיעלמות שלי.‬
‫ב-MI5 חששו שאבא שלי ידבר עם האדם הלא נכון‬
‫ואולי ימסור מידע למחתרת האירית ‬ ‫שלא ביודעין.‬
‫אז רוב אמר שעלינו לבקר את ההורים שלי ‬ ‫כדי להפיג את חששותיהם.‬
‫הם הגיעו בחצות.‬
‫זה לא היה אופייני.‬
‫זו הייתה הפעם הראשונה שפגשנו את רוב.‬
‫רוב היה בטוח בעצמו? כן.‬ ‫אפשר לומר שהוא היה שחצן.‬
‫רוב אמר מפורשות ‬ ‫שעלינו להיצמד לסיפור הכיסוי.‬
‫שרה לא הייתה גלויית לב במיוחד.‬
‫שוב, זה לא היה אופייני לה בכלל.‬
‫אמרתי להם שיש לי סרטן הכבד,‬ ‫ושהיה לי רעיון‬
‫לצאת לחופשה בשבועות האחרונים לחיי.‬
‫טוב, אני חקלאי.‬
‫בעדר בקר, מזהים את החולים‬
‫לפי איך שהם הולכים או מתנהגים.‬
‫רואים את זה.‬
‫טוב, הוא לא נראה חולה.‬
‫מר סמית' שאל אותי שאלה.‬
‫"עד כמה אתה חולה?"‬
‫פשוט קפאתי והתחלתי לרעוד.‬
‫כל הגוף רעד.‬
‫זאת אומרת, זה היה כאילו הוא ממש מפחד.‬
‫אולי הייתי קצת מתוח,‬
‫ולא האמנתי לחלוטין למה שסיפרו לי.‬
‫הם ידעו שמשהו לא בסדר.‬
‫אז רוב שיקר להורים שלי.‬
‫הוא אמר, "אל תדאגו".‬
‫אנחנו נחזור למכללה בעוד שבועיים.‬
‫אחר כך הם עזבו די מהר.‬
‫כן, חיבקתי את המשפחה שלי לשלום,‬
‫ולא ידעתי מתי אראה אותם שוב.‬
‫ידעתי שדברים לא כשורה ‬ ‫והייתי צריך לעצור בעדם.‬
‫לא לתת להם ללכת.‬
‫מאותו רגע והלאה התחרטתי שלא עצרתי בעדם.‬
‫חיכינו מספר שבועות.‬
‫שרה לא חזרה למכללה.‬
‫ובשלב הזה, אתה יודע שאתה חייב לעשות משהו.‬
‫שילמתי לה את כרטיס האשראי.‬
‫ראו שאם היא קנתה משהו בצ'לטנהאם,‬ ‫היא הייתה בצ'לטנהאם.‬
‫- צ'לטנהאם -‬
‫זה נתן לי רעיון.‬
‫הצלחתי לאתר היכן הם היו.‬
‫לאן הם הלכו והתאריך,‬ ‫הכול היה מסומן במפה על הקיר.‬
‫- שפילד -‬
‫- המכונית הנטושה של שרה! -‬
‫ידענו שהם היו בכל רחבי המדינה‬
‫וסביר שייסעו דרומה,‬
‫ובאותו יום הם נסעו צפונה ובחזרה.‬
‫ואין בזה הרבה היגיון.‬
‫עברתי על החשבונות ‬ ‫וראיתי את החיובים הגדולים ביותר שחויבו,‬
‫או אלה שנראו מעניינים.‬
‫היא קנתה חליפה לגבר שהיה איתם.‬
‫- ג'אז בע"מ -‬
‫הם התאכסנו במלון ועזבו במהירות.‬
‫הרגשתי ששרה מבזבזת יותר מדי כסף.‬
‫היא תמיד דאגה לכסף,‬
‫והיא לא הייתה מבזבזת אותו בפראות.‬
‫הרגשנו מודאגים בנוגע למה שקורה.‬
‫אבל אז שרה התקשרה.‬
‫היא אמרה…‬
‫"אני צריכה לדחות את סיום הלימודים בשנה,‬
‫כי אני כבר לא מעוניינת בחקלאות.‬
‫"איגוד מסחרי", חברת ביטוח,‬
‫הציעה לי מקום בתוכנית התמחות,‬
‫בתשלום של 25 אלף ליש"ט בשנה."‬
‫כשהיא אמרה שהיא לא חוזרת למכללה,‬
‫ידענו שהעניינים יצאו משליטה.‬
‫התקשרתי לאיגוד המסחרי, ‬ ‫ולא היו משרות פנויות כאלה.‬
‫הסכום היה הרבה יותר גבוה ‬ ‫מכפי שהם היו משלמים‬
‫לאדם ללא הכשרה.‬
‫זה היה שקר מוחלט.‬
‫שום דבר מזה לא היה נורמלי.‬
‫שרה לא נהגה לשקר.‬
‫- 1993 -‬
‫- 2013 -‬
‫גרתי בבית עם אימא ודייוויד.‬
‫הרגשתי שאימא שלי היא אדם שונה לגמרי.‬
‫ג'ייק כבר עזב וגר עם אבא,‬
‫ולא דיברתי עם אף אחד מהם.‬
‫הרגשתי נטושה.‬
‫והאדם היחיד שסיפק לי הכוונה היה דייוויד.‬
‫אני זוכרת שדייוויד אמר ‬ ‫שאבא שלי אכזב את אימא שלי,‬
‫דברים שאבא שלי עשה לאימא שלי בעבר, ‬
‫דברים על הנישואים שלהם, ‬ ‫דברים על הגירושים שלהם.‬
‫ההתקדמות הייתה מאוד עדינה והדרגתית.‬
‫דייוויד אמר לי,‬ ‫"את לא רוצה לראות יותר את אבא שלך, נכון?‬
‫את לא רוצה לדבר יותר עם אבא שלך, נכון?‬
‫את לא רוצה לדבר שוב עם אבא שלך.‬ ‫את לא רוצה לראות את אבא שלך, נכון?‬
‫את לא.‬
‫את לא רוצה לראות את אבא שלך לעולם, נכון?"‬
‫כל יום. מספר פעמים ביום.‬
‫ואז, בסופו של דבר, התחלתי להתנתק מהשם.‬
‫מארק קליפטון היה שמו של אדם זר, לא של אבי.‬
‫הוא היה דמות מפחידה שפגעה בי ובמשפחה שלי.‬
‫"יום הולדת שמח…"‬
‫כתבתי לסופי פעמים רבות.‬ ‫שלחתי לה הודעות פעמים רבות.‬
‫"יום הולדת שמח, סופי היקרה…"‬
‫אמרתי לה כמה אני אוהב אותה, ‬ ‫כמה אני מתגעגע.‬
‫ניסיתי להחזיר את המצב לקדמותו.‬
‫בכל פעם שקיבלתי מכתב,‬ ‫שמתי אותו באותה מעטפה,‬
‫ועל המעטפה הזו הייתה הכותרת, ‬ ‫"שקרים והשמצות ממר מארק קליפטון".‬
‫והצמדתי אותה ללוח השעם הישן שלי.‬
‫לא דיברתי עם אבא שלי במשך שנתיים וחצי.‬
‫היה ברור מאוד שדייוויד אחראי לזה,‬
‫אבל לא הצלחתי להבין למה.‬
‫חשבתי, "מה קורה פה? מי הבחור הזה?"‬
‫ניסיתי לערוך עליו מחקר באזור, ‬ ‫לחפש באינטרנט.‬
‫הכרתי אותו בשם דייוויד הנדי.‬
‫- דייוויד הנדי -‬
‫חיפשתי במדריכים מקומיים‬ ‫ובמנועי חיפוש מקומיים.‬
‫- דייוויד הנדי -‬
‫לא מצאתי עליו כלום.‬
‫הוא היה כמו רוח רפאים.‬
‫- 2013 -‬
‫- 1993 -‬
‫- שישה חודשים במנוסה -‬
‫התקשרתי למשטרה.‬
‫הם אמרו ששרה מעל גיל 18.‬
‫היא הייתה אישה חופשית ‬ ‫שיכולה לקבל החלטות בעצמה.‬
‫"למה אתה מבזבז את הזמן של המשטרה?"‬
‫הייתי חייב למצוא אותה בעצמי.‬
‫ידעתי ששרה נעדרת.‬
‫ידעתי שהיא כנראה עם רוברט.‬
‫אבל איפה?‬
‫היה צריך לעבור ‬ ‫על כל המקומות שהם יכלו להתאכסן בהם.‬
‫אבל אתה עוקב אחרי עקבות, שייתכן והתקררו.‬
‫- מוניות קיי -‬
‫יכולים להיות 100 מקומות שונים,‬
‫ובודקים עם כל אחד אם הם התאכסנו שם.‬
‫"שלום. מדבר פיטר סמית'.‬
‫שלום?"‬
‫שלום? בוקר טוב.‬
‫"בבקשה, תוכל לעזור לי?"‬
‫אתה יכול לעזור לי?‬
‫"אני מחפש את הבת שלי."‬
‫- אם-4 לונדון -‬
‫קוראים לה שרה.‬
‫"בוקר טוב. אני אבא של שרה."‬
‫קוראים לי פיטר סמית'.‬
‫"אני מחפש מידע. תוכלו לעזור לי?"‬
‫יש לי בעיה.‬
‫"אני מנסה לברר מה קרה.‬
‫הבת שלי נעדרת."‬
‫נעדרת.‬
‫כשהגענו לבית המסתור, כולם היו מתוחים, ‬ ‫במיוחד רוב.‬
‫רוב גילה שאבא של שרה מנסה לאתר אותנו.‬
‫עקבה אחת מובילה לשנייה, ‬ ‫ולעוד אחת, ולעוד אחת.‬
‫בית חווה, חדר להשכרה, מה שלא יהיה.‬
‫רוב שלח אותי לחפש מכוניות.‬
‫היה עליי לרשום איזה מכוניות ‬ ‫חנו במקומות מסוימים,‬
‫כדי שהממונים עליו ‬ ‫יערכו בדיקות על לוחיות רישוי.‬
‫חייבים לעבוד שלב אחר שלב.‬
‫ואם מסיימים כל שלב בזהירות,‬
‫בסופו של דבר תתרחש פריצת דרך.‬
‫שרה נצפתה יוצאת מבית בפיטרבורו.‬
‫אז אמרתי, "ובכן…‬
‫מה הכתובת של הבית?"‬
‫לא צעקתי. לא עשיתי הרבה רעש.‬
‫הדבר האחרון שאני רוצה לעשות‬ ‫הוא להודיע להם שאני מחפש אותם‬
‫כי הם עלולים לברוח.‬
‫איך נכנסים לבית נעול?‬
‫מסתובבים מאחור ומחפשים פתח.‬
‫אם לא מוצאים פתח, עושים אחד.‬
‫לא נשארים לגמרי במסגרת החוק‬
‫כשמנסים לברר דברים.‬
‫אחרת, לא מגיעים רחוק.‬
‫הבית בפיטרבורו היה ריק לגמרי,‬
‫חוץ מחדר אחד שבו היו החפצים של ג'ון ושרה.‬
‫נראה שפשוט הניחו שם את החפצים שלהם,‬
‫ואז, "אנחנו חייבים לזוז".‬
‫הרמתי פתק אחד מבין העיתונים.‬
‫"תקשיב, יש לי חדשות טובות בשבילך.‬
‫"איחוד מסחרי", חברת ביטוח…‬
‫…הציעה לי מקום בתוכנית התמחות,‬
‫בתשלום של 25 אלף ליש"ט בשנה."‬
‫זו הייתה מכה קשה.‬
‫זה היה מה שהיא אמרה לי בטלפון, מילה במילה.‬
‫שרה קיבלה תסריט לקרוא ממנו.‬
‫בשלב הזה, ‬ ‫ידעתי שחייב להיות מישהו שמושך בחוטים.‬
‫לא יכולתי להוכיח את זה,‬ ‫אבל הייתי די בטוח שזה רוברט.‬
‫הגענו לבית המסתור החדש בשפילד,‬ ‫ברחוב דורותי.‬
‫רוב אמר שיש מכשירי ציתות בבית,‬
‫כך שה-MI5 יוכלו לפקח על אבטחת המבנה.‬
‫נאלצתי לשנות את המראה שלי.‬
‫השיער שלי היה צריך להיות‬ ‫באורך של כשניים וחצי ס"מ,‬
‫והוא היה צריך להיות בלונדיני,‬ ‫כלומר, בלונד פלטינה.‬
‫רוב נתן לנו הוראות קפדניות‬ ‫לא לומר את שמותינו האמיתיים.‬
‫אז אני הפכתי לג'יימי.‬
‫- המלצר שלך‬ ‫ג'יימי -‬
‫אמרו לי, "אל תגלה שום דבר על עצמך ‬ ‫או על העבר שלך.‬
‫אל תיצור קשרים עם אנשים בסביבה".‬
‫בתור כיסוי, רוב סידר לי עבודה בתור ברמן.‬
‫עבדתי בחנות פיש אנד צ'יפס‬ ‫תחת השם בטי סמית'.‬
‫- "הדגנק פיש אנד צ'יפס"‬ ‫בטי -‬
‫- 7:00 -‬
‫החיים שלי היו לקום בבוקר,‬ ‫לקנות כרטיס לאוטובוס,‬
‫לעבוד במשמרת של שש או שמונה שעות,‬
‫לחכות,‬
‫לנסוע עד 12 בלילה,‬
‫לבצע מעקב, לישון, לעשות הכול מחדש.‬
‫קם, קונה את כרטיס האוטובוס שלי, ‬ ‫עובד, מחכה…‬
‫שבועות על גבי שבועות של מתח.‬
‫נורו חמש יריות, והשוטר נפגע משתיים.‬
‫שלושה אנשים נהרגו מהפיצוץ.‬
‫קם, כרטיס לאוטובוס…‬
‫לא לדעת מה קורה כל הזמן.‬
‫לחכות שעות, נסיעה ארוכה…‬
‫לא לדעת מי עוקב אחרייך, ‬ ‫לדאוג לגבי מה שקורה.‬
‫קם…‬
‫ושוב אנו חווים מוות.‬
‫זה מתעצם כל כך עד שמרגישים לחוצים כל הזמן.‬
‫קם, כרטיס לאוטובוס.‬
‫נפגעים פונו לבתי חולים מקומיים.‬
‫לעבוד, לחכות שעות, לנסוע, לישון.‬
‫- שעון מעורר‬ ‫נודניק - בסדר -‬
‫כל יום היה אותו הדבר.‬
‫התעוררתי בבוקר.‬ ‫ -קם…‬
‫דייוויד לקח אותי לעבודה.‬
‫עבדתי.‬ ‫-לחכות.‬
‫חיכיתי.‬
‫דייוויד היה אוסף אותי. הייתי חוזרת לישון.‬
‫הייתי קמה, והכול היה חוזר על עצמו.‬
‫שוב ושוב.‬
‫עבדתי בתור ספרית, כמתלמדת.‬
‫הייתי צריכה לשלם‬ ‫300 ליש"ט שכר דירה בכל חודש,‬
‫למרות שהרווחתי רק קצת יותר מ-400.‬
‫לאימא היה פחות ופחות מה לומר בנדון.‬
‫זה התחיל להיות, ‬ ‫"תני לי את הכסף. אני אתן אותו לאימא שלך.‬
‫אני אקח את שכר הדירה של אימא שלך".‬
‫היה לי חיסכון עם עשרת אלפים ליש"ט…‬
‫וכשהוא גילה את זה, הוא התחיל לצחוק.‬
‫הוא היה כל כך…‬
‫כמעט גאה בעצמו.‬
‫דייוויד שכנע אותי להיכנס לבנק ולשקר,‬
‫ולהגיד שאני מוציאה את הכסף‬ ‫כדי לקנות את המכונית הראשונה שלי.‬
‫הוצאתי את הכסף. ‬ ‫הוא היה במעטפה. נתתי אותה לדייוויד.‬
‫ומעולם לא ראיתי שוב את הכסף.‬
‫לילה אחד אחרי העבודה, ‬ ‫דייוויד לא הגיע לקחת אותי.‬
‫כשדיברתי אתו בטלפון בבוקר,‬
‫אמרתי לו שזה לא בסדר.‬
‫אמרתי, "לא עושים את זה לאנשים.‬
‫אתה לא משאיר אותי ‬ ‫בסביבת העבודה המקצועית שלי‬
‫לישון על הרצפה".‬
‫הייתי צריכה לעזוב לטובת הבריאות שלי.‬
‫אמרתי לאימא שלי שאני מצטערת.‬ ‫לא יכולתי להיות שם יותר.‬
‫אחרי שחייתי לבד במשך שנה,‬
‫בסופו של דבר חידשתי את הקשר‬ ‫עם ג'ייק ועם אבא שלי.‬
‫נכנסתי למטבח שלי, וסופי עמדה שם, ו…‬
‫כן. שנינו התחבקנו ובכינו.‬
‫מדהים כמה מהר משאירים דברים מאחור‬ ‫כשאוהבים מישהו.‬
‫כשעזבתי, התחלתי להבין מה הוא עושה.‬
‫אני חושבת שזה היה כדי להיפטר ממני.‬
‫הוא רוצה אותה לגמרי לעצמו.‬
‫- ינואר 2014 -‬
‫ב-2014, שנתיים אחרי שהם התחילו לצאת,‬
‫אימא ודייוויד עזבו את הבית.‬
‫אף אחד לא ידע לאן הם הלכו.‬
‫כשסנדרה עזבה, לא חשבתי‬
‫שזו תהיה הפעם האחרונה‬ ‫שאני או הילדים שלי נראה אותה.‬
‫חזרתי לבית כדי להכין אותו למכירה.‬
‫הייתי לגמרי מזועזע והמום לראות‬ ‫שבחדר השינה הראשי,‬
‫היה מנעול ענק בגודל תעשייתי.‬
‫זה סוג המנעול ששמים בחנייה חיצונית‬ ‫או בתא מעצר.‬
‫הדלת הייתה נשברת לפני המנעול.‬
‫זה נועד להשאיר מישהו ‬ ‫בתוך החדר או מחוצה לו.‬
‫נייר עיתון כיסה לגמרי את כל החלון.‬
‫כדי שאף אחד מבחוץ ‬ ‫לא יוכל לראות מה קורה בחדר הזה.‬
‫אני חושב שזה מאוד מטריד ומאיים‬
‫לעשות כאלה דברים קיצוניים,‬
‫ראשית, למנוע שיראו מבחוץ מה קורה בבית,‬
‫ושנית, לשים כזה מנעול גדול בתוך הבית.‬
‫הופתעתי מהדואר שהיה בבית.‬
‫היו כל החשבונות, מכתבי התראה אחרונה‬
‫וזימונים לבית משפט שאפשר לדמיין.‬
‫יש פה כל כך הרבה מכתבים.‬
‫חשבונות מחברת החשמל, מחברת הטלפונים,‬
‫מהמועצה המקומית.‬
‫קנס על דו"ח חניה, זיכויי מס, ‬ ‫כך מקבלים בחזרה הכסף.‬
‫פרטי כרטיס אשראי, עוד דו"חות חניה.‬
‫הנה מכתב מחברת המשכנתאות.‬
‫לא שילמו את המשכנתא במשך חודשים רבים.‬
‫וואו.‬
‫לסנדרה לא הייתה משיכת יתר‬ ‫או כרטיס אשראי לפני שהכירה אותו.‬
‫אז המצב העצוב של ענייני הכספים,‬
‫לדעתי, נוצר על ידי דייוויד.‬
‫המכונית שאימא שלך ודייוויד נהגו בה.‬
‫כספים על הרכב שלא שולמו.‬
‫מדובר על מכונית של 35 אלף ליש"ט. ‬ ‫הכי יוקרתית.‬
‫המכונית הייתה מתנה לאימא שלי, ‬ ‫אבל היא שילמה עליה.‬
‫היא קיבלה מכונית ‬ ‫שהיא הייתה צריכה לשלם עליה.‬
‫הוא תמיד אמר לנו שהוא מצליח מאוד,‬
‫קונה מכוניות יוקרתיות ויש לו שעונים יקרים.‬
‫כשאני מסתכל על כל אלה,‬ ‫אני מבין שהכול היה מזויף.‬
‫חקרתי עוד קצת.‬
‫כבר חיפשתי, אבל המשכתי לחפש עוד ועוד.‬
‫- דייוויד הנדי -‬
‫עדיין לא מצאתי עליו שום דבר.‬
‫ואז קפץ לי רעיון‬
‫לכתוב את המילים, "דייוויד הנדי מתחזה".‬
‫עלה אתר שמתאר אדם עם השם הזה,‬
‫אבל גם תחת השם רוברט פריגרד.‬
‫"המתחזה שגנב את חיי.‬
‫המשטרה תיארה אותו כרשע‬ ‫ואמרה שהוא ברמה משל עצמו."‬
‫"רוברט פריגרד, "המושך בחוטים",‬
‫כפי שיכונה בקרוב ‬ ‫על ידי הצהובונים הבריטיים.‬
‫תוך התחזות לסוכן כדוגמת ג'יימס בונד, ‬ ‫פריגרד כבר גנב‬
‫כמעט שני מיליון דולר במזומן מקורבנותיו."‬
‫ואז לחצתי על "תמונות".‬
‫- תמונות -‬
‫בול. דייוויד הנדי הוא רוברט פריגרד.‬
‫זה אותו אדם.‬
‫- הנדי -‬
‫- פריגרד -‬
‫הייתי בהלם מוחלט.‬ ‫הפשעים שהוא ביצע הם איומים.‬
‫האיש הזה היה ליד המשפחה שלי,‬ ‫ולא ידענו מי הוא.‬
‫- הונאה -‬
‫- מלכודת -‬
‫- רשע -‬
‫תרגום כתוביות: תמר פימה‬