ÚNOR 2020
Kdyby tu byla vaše máma,
co byste jí chtěli říct?
- Jako „mami, pokud mě slyšíš…“? - Ano.
Představ si, že kamera je máma.
Mami, pokud se na tohle díváš…
měla bys vědět, že ať se stane cokoli…
vždycky tu pro tebe budeme.
Co byste chtěli, aby máma udělala?
Já nevím. To je…
To je těžké po…
Sedmi letech?
Já vlastně nevím.
Myslíš, že by nás máma poznala?
A my ji?
Mami, pokud to teď posloucháš,
nezáleží na tom, čím jsme si prošli.
Pořád tě máme rádi a chceme tě zpátky ve svém životě.
Nejtěžší na tom je, že se to pořád děje
a že už se to stalo.
A možná jsou tam někde lidé, kterým mohl udělat cokoli.
DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
Tajného agenta MI5…
popisují jako neustávající nebezpečí.
Ovládal všechno v mém životě.
Chce ji mít jen pro sebe.
Nemůžu po něm chtít, ať zavolá policii.
Ale od toho americké velvyslanectví je.
Říkali, že tě dostanou ze země.
Kdo je ten chlap? Co chce?
Jde mu o peníze.
- Chtěl sex. - Je to psychopat.
- Žije mimo radary. Žije ve stínech. - Bylo to jako honit ducha.
Je v pozadí a tahá ji za nitky.
…přezdívaný „Loutkář“.
Moje nejoblíbenější mámina fotka.
A lidi, co ji vidí, často řeknou: „Tys byla tak blonďatá jako malá,“
a já na to, že to je máma.
V dětství mi kamarádi vždycky říkali: „Kéž bychom měli mámu jako ty.“
„Kéž by s námi máma seděla a zpívala v autě.“
Třeba i jen na nákupech
zpívala všechno, co jsme zpívaly s kamarádkami.
Všichni mysleli, že je boží.
Máma byla velmi laskavá, starostlivá.
Všechno, co dělala, dělala pro nás.
Byl jsem mámin kluk, když s námi byla.
Ta se mi líbí. Táta vypadá tak mladě.
Sandra byla moje první opravdová láska.
Potkal jsem Sandru, když mi bylo 14.
Vzali jsme se ve 20 a pak se narodila Sophie.
Hodně štěstí, zdraví.
Bohužel, jak šel čas, jsme se vzdálili a nakonec rozvedli,
ale zůstali jsme velmi dobrými přáteli,
a společně jsme vychovali děti.
Máma byla mladá, když poznala tátu, a nevyšlo to.
To neznamenalo, že to nemůže vyjít s jiným.
SINGLE/HLEDÁ LÁSKU
Máma se rozhodla zkusit online seznamku.
UPRAVIT
Pamatuju si, jak mi máma ukazovala svůj profil a fotky.
A člověk si říká:
„Vždyť tohle je reklama.“
„Máme novou práci, pokud ji chcete.
Hledáme někoho, kdo si zamiluje mámu a třeba i nás.“
Máma si sem tam někoho našla.
Žádný z nich pro ni nebyl ten pravý.
VĚK 35-40, MUŽ
LISTOPAD 2011
Ale jednou večer zazvonil telefon.
Pak z toho bylo něco víc.
„S tím chlápkem si povídám. Jmenuje se David.“
Pracoval v médiích
a prodával reklamní prostor velkým společnostem.
David miloval auta.
Miloval drahé věci.
Máma nikdy neměla nové auto.
Můj první dojem z toho nového modrého Audi byl:
„Nóbl!“
Bylo pro ni tak vzrušující, že mohla říkat, že to je její.
A měla ho s barvou na přání.
Měli jsme pocit, že konečně dostává něco, co si zaslouží.
David plánoval, že všichni pojedeme do Španělska.
Byl jsem nadšený, protože jsem předtím byl na dovolené,
ale nikdy ne ve Španělsku.
Začátek cesty vypadal normálně.
Zaregistrovali jsme se v hotelech podle plánu.
Ale pak jsme byli pořád v autě,
ve dne v noci, téměř bez zastávky.
Řídil jenom David.
Celou cestu poslouchal Duran Duran.
Když jsme procházeli pasovou kontrolou,
David se choval hrozně divně.
Nechtěl, abychom viděli jeho pas.
Zeptal jsem se ho na jeho příjmení
a on říká: „Jo, to neřeš.“
A já na to: „Co? Proč nám neřekneš své příjmení?
Chápete. „O co tu jde?“
Netušila jsem, co se děje. Věděla jsem jenom, že je to divné.
Dostalo se to do fáze, kdy u nás David pořád přespával,
a pak už neodešel.
Čím častěji jsme ho vídali, tím víc se stával součástí našeho života.
Často naznačoval, že má hodně peněz.
A vždycky mámě říkal, co všechno by jí mohl koupit.
Říkal, že je v jednom kole, že má práci,
ale pořád byl u nás doma. Nikdy jsem ho neviděl jít do práce.
Vypadal spíš jako nezaměstnaný.
Prostě mi to připadalo zvláštní.
Kdybych tehdy věděl to, co vím teď, kdo David doopravdy je…
v žádném případě by se nemohl
motat kolem mé rodiny a dětí.
Takže…
Jak se jmenuješ?
Jmenuji se John Atkinson.
Pojďme si teď popovídat o časovém období,
než to všechno začalo.
Dobře.
Když jsi na univerzitě, jak jsi poprvé potkal toho muže
a změnil se ti celý život.
Studoval jsem na nejlepší zemědělské vysoké škole v Anglii.
Ale bylo to hrozné období.
Na začátku 90. let se celý národ tak trochu bál,
že Irská republikánská armáda vyhlásila válku.
Bomba, 45 kg výbušniny,
byla nastražena v dodávce zaparkované v postranní uličce.
IRA se přihlásila k dnešnímu minometnému útoku
v těsné blízkosti sídla britského premiéra.
Chycený v bouři létajícího skla a trosek, obchod plný obětí…
IRA dnes varovala, že po útocích z tohoto víkendu
budou následovat další,
dokud britská vláda bude okupovat část Irska.
Byli mezi námi teroristé,
kteří odpalovali bomby, aby narušili náš způsob života.
ZEMĚDĚLSKÁ UNIVERZITA
Na škole jsme měli silné irské zastoupení
a naše škola byla pod drobnohledem nebo v podezření,
protože jeden ze studentů pašoval zbraně pro IRA.
Dvacetiletého studenta Zemědělské univerzity Harpera Adamse
zastavila policie.
V jeho autě našli dva kalašnikovy, 100 nábojů
a stopy pěti různých druhů výbušnin.
Připadalo mi trochu neskutečné, že našli mezi námi teroristu.
Potom, úplně zčistajasna, se jeden z mých irských přátel zabil.
Proč by to proboha tak skvělý chlapík dělal?
Šel jsem do hospody.
…IRA.
Povídal jsem si s novým barmanem, Robem.
Seznámili jsme se v předešlých týdnech.
Řekl jsem Robovi o smrti svého přítele
a on říká:
„Myslíš, že spáchal sebevraždu?“
„Nespáchal sebevraždu. Zastřelila ho IRA.“
„Viděl něco, co neměl.“
„A co můj přítel viděl?“
A on na to: „Víš, jak vyrobit bombu, ne?“
Já na to: „Vlastně ne.“
„Hlavními složkami jsou hnojivo a nafta.
Kde vezmeš hnojivo a naftu?“
„Obojí se používá na farmách.
Ten student, co pašoval zbraně… Myslíš, že v tom byl sám?
Tihle lidé pracují v buňkách, a tu je třeba najít.“
Samozřejmě jsem se zeptal, jak to ví.
„Nejsem, kdo si myslíš, že jsem. Tohle je jen zástěrka.
Jsem agent MI5.“
Rob říkal, že potřebují někoho z univerzity,
kdo jim pomůže odhalit tu buňku.
„Viděli jsme tvůj záznam, je čistý. Využijeme tě.“
Jedna moje část byla nadšená.
A ta představa, že odstraníte z ulice pár teroristů?
Jasně. Jsem jednoznačně pro.
Ptal se, kolikrát jsem se pral.
Řekl jsem: „Nejsem rváč, vyhýbám se konfliktům.“
Bylo zřejmé, že potřebuju trénink.
Rob mě naučil, jak zasadit úder.
Kromě toho, že mě naučil rozdávat rány,
naučil mě je i přijímat.
„Musíš být schopný je snést, ať přijdou odkudkoli.“
Nevím, kolikrát mě praštil.
A cítil jsem trochu úlevu, že to snáším,
že ten test zvládám.
Měl jsem zapsat poznávací značky všech aut
v jedné konkrétní části kampusu, nejblíže obchodu s dusíkatými hnojivy.
A pak Rob chtěl, abych sepsal seznam lidí, kteří mi byli podezřelí
a kteří měli přístup k hnojivu.
Byl na něm i můj spolubydlící Jim.
Rob a jeho šéfové Jima podezřívali.
„Jim je jeden z nich.“
Myšlenka, že se Jim zapletl s IRA,
byla šokující a těžko uvěřitelná, to jistě,
ale ne úplně nereálná.
S Jimem jsme žili ve stejném domě jako Maria a Sarah.
Sarah byla moje přítelkyně.
Rob mi řekl, že podle jeho nadřízených už tam pro nás není bezpečno.
„Hrozí nám velké nebezpečí. Musíme hned odejít.
Nejen my dva, ale i děvčata.“
Tak jsem se zeptal: „Řekneš jim to, co vím já?“
„Ne, je to moc nebezpečné. Mohly by operaci ohrozit.“
„A jak je tedy přiměješ jít s námi?“
„Budeš jim muset lhát, abys jim zachránil život.“
Zavolali nás s Marií do hospody, protože nám chtěl něco říct.
Posadil si nás tam
a řekl, že má rakovinu v terminálním stádiu.
Představa, že umře, byla opravdu hodně smutná.
Nejen, že byl v té době můj přítel, ale byl to i kamarád.
Holky byly zdrcené.
Zvlášť Sarah.
A měl jsem takový odporný pocit,
že jsem právě řekl tu nejnechutnější lež.
Je to rozhodně to nejhorší, co jsem kdy udělal.
Řekl jsem, že mám seznam posledních přání.
Projet celou zemi a vidět věci, které bych jinak neviděl.
Váš přítel vám řekne, že umírá na rakovinu.
Vy na to, jestli neexistuje léčba.
„Vůbec nic.“ „Víš jistě, že žádná neexistuje?“
Chápete, přemýšlíte co by - kdyby a všechny tyhle věci.
Ale nakonec, když tvrdí, že má jen pár týdnů života,
odmítli byste ho?
Naprosto nesnáším Duran Duran.
Rob v jednom kuse pouštěl „Ordinary World“.
Písnička skončila.
Pustil ji znovu. Skončila.
Pustil ji znovu. Celou cestu.
Sotva slyším pár taktů,
vrátím se tam, kde jsem byla tehdy.
Já, John, Rob a Maria jsme cestovali od města k městu
po celé Velké Británii.
Kdykoli jsme se chtěli vyfotit s Robem,
vždycky fotil on, jen aby na té fotce nebyl vidět.
Cestovat po celé zemi s přáteli byla docela zábava.
Ale vzadu v hlavě ti pořád něco říká:
„No, ale on umírá.“
Ty lži byly hrozné.
Ale člověk si je nakonec ospravedlnil, protože byly ohroženy životy.
Střelec stále na útěku
poté, co byl včera v Cheshire vážně postřelen policista.
Protiteroristická jednotka Scotland…
Byli jsme na cestách deset dní,
když nám Rob řekl, že se do školy nemůžeme vrátit.
Šlo o něco mnohem vážnějšího.
Dovolil mi, abych jim řekl, že neumírám na rakovinu.
Řekli mi, že to celé byla lež.
Rob řekl, že tam musíme zůstat,
protože jsme se připletli k něčemu,
co je pro nás a naše rodiny nebezpečné.
Sarah z toho nebyla nadšená.
„Můžeš dokázat, že pracuješ pro MI5? Můžeš dokázat, že opravdu nemůžeme domů?
Proč nemůžeme jít domů?“ Ptala jsem se jich nesčetněkrát.
Ale věděl, kolik jsem v té době měla na účtu,
kde moje rodina vlastní pozemky.
Rob řekl, že tohle ví, protože pracuje pro vládu.
Prostě jsme se museli řídit pokyny.
Když jsem se vrátila do auta…
když to teď vidím, bylo to závažné rozhodnutí,
protože bylo stěžejní pro to, co se dělo potom.
To rozhodnutí změnilo dalších deset let mého života.
Můj vztah se Sandrou se změnil, když David vstoupil do jejího života.
Začala být odtažitá.
Nebrala mi telefon, neodpovídala na zprávy.
Přišlo mi to podivné a zvláštní.
Máma už ani nechodila ven a nevídala své kamarádky.
Mluvila jen s Davidem.
Netrávili jsme čas jako rodina.
Každý jsme žili svůj život.
Stále víc se na nás zlobila.
Vzdalovala se od nás.
A to jsme její děti.
Měl jsem pocit, že ji nepoznávám.
David přinesl mámě náramek.
A pak na mě jednou máma vyběhla a křičela.
David stál za ní. Křičela na mě: „Tys mi ukradl náramek!“
Já na ni: „Jsem tvůj syn, mami. nikdy bych tě neokradl.“
Byli jsme si blízcí. Důvěřovali jsme si.
A teď najednou nevěří ve svém domě ani vlastnímu synovi.
To byl jen začátek.
David řekl tátovi: „Tvůj syn je gay. Neřekl ti o tom.“
Táta si mě vzal stranou a zeptal se mě. Řekl mi, že je to v pohodě.
A já řekl: „Tati, já to tak nemám.“
Chápete. „Nejsem gay.“
Neříkáte lidem, kým jsou,
a to David dělal.
Rozhodilo to mámu. Rozhodilo to tátu, Rozhodilo to Jakea.
Máma mi koupila pěkné boty do školy…
A já trochu příliš rychle prošoupal paty.
Tak David řekl, že to vyřeší.
Přinesl mi je a zespodu na nich byly kusy kovu.
Ptal jsem se jich, co to má být.
A oni na to: „Dokud se nenaučíš pořádně chodit, musíš mít tohle.“
Tak jsem je nosil do školy.
Všichni na mě hleděli.
V tom věku člověk nemá rád pozornost okolí.
Věděl, že když mi to dá na boty, udělá mi ze života peklo.
Měl jsem pocit, že mě ovládá.
Vrátil jsem se ze školy.
A došlo mi, že mě zamkli venku.
Zpočátku jsem párkrát zůstal venku a vrátil se později.
A pak už to na mě bylo příliš.
Bušil na dveře. Zase ho zamkli mimo dům.
Nebyla to chyba. Bylo to úmyslně.
Začal jsem křičet: „Je tam někdo?“
David řekl mámě, že nemá odpovídat.
Šel jsem k zadním dveřím.
Chytil mě záchvat vzteku.
Slyšela jsem hlasitou ránu.
Vzhlédl jsem a viděl sestru, jak panikaří.
Nikdy mě neviděla takhle mlátit do dveří.
Říkám jí: „Pusť mě. Vezmu si věci a jdu.“
A ona začala brečet, že nesmím odejít.
A já jen opakoval, že musím.
Až jsem se konečně uklidnil,
došlo mi, že to všechno začalo, když přišel David.
„Proč se tohle děje? Proč by někdo něco takového dělal?
Kdo je ten chlap? Co chce?“
Rob říkal, že nás IRA pronásleduje a že musíme být v pohybu.
Centrum města Warrington dnes bylo terčem terorismu IRA…
Dva dny po odjezdu z Warringtonu
odpálili uprostřed města dvě bomby.
Museli jsme se ztratit z radaru a nenechávat stopy.
Pro mě bylo nejhorší, že jsem nemohla být v kontaktu
s rodinou a přáteli.
To mě vážně trápilo.
Věděla jsem, že se budou bát,
protože v té době samozřejmě nikdo neměl mobily.
Sarah se už nějakou dobu neozvala, což bylo neobvyklé.
Tak jsem zavolal do její školy.
Řekli mi, že tam není a že důvod neznají.
Když byla ve škole, pracovala na farmě.
A farmář měl obavy, co se jí stalo,
protože její auto zůstalo odstavené u něj.
A to se samozřejmě okamžitě začnete bát,
co se děje.
Už jsem chtěl kontaktovat policii, když zazvonil telefon.
Byla to Sarah.
Byla pro mě úleva ji slyšet, ale zněla trochu zvláštně.
„Tati, rádi bychom za tebou přijeli. Jsme čtyři.“
Můj otec se začal vyptávat na mé zmizení.
MI5 znepokojovalo, že by mohl mluvit s někým nesprávným
a potenciálně nevědomky poskytovat informace IRA.
Tak Rob řekl, že musíme navštívit mé rodiče a uklidnit je.
Přijeli o půlnoci.
To jí nebylo podobné.
To bylo poprvé, co jsme potkali Roba.
Rob byl… sebejistý? Ano. Dalo by se říct, že namyšlený.
Rob nás důrazně upozornil, že se musíme držet původní historky.
Sarah nebyla moc otevřená.
To jí také nebylo vůbec podobné.
Řekl jsem jim, že mám rakovinu jater a že jsem chtěl
svých posledních pár týdnů procestovat.
Víte, já jsem farmář.
Pokud máte stádo dobytka, poznáte, který kus je nemocný,
podle toho, jak chodí, jak se chová.
Je to vidět.
U něj to vidět nebylo.
Pan Smith mi položil otázku.
„Jak moc nemocný jsi?“
Ztuhl jsem a začal se třást.
Celé tělo se třáslo.
Vypadalo to, jako by se opravdu bál.
Asi jsem byl trochu napjatý
a úplně jsem nevěřil tomu, co mi říkali.
Poznali, že něco nehraje.
A tak Rob mým rodičům zalhal.
Řekl, ať nemají starost.
A že se za dva týdny vrátíme do školy.
A potom dost rychle odjeli.
Jo, obejmete svou rodinu na rozloučenou a…
Nevěděla jsem, kdy je zase uvidím.
Věděl jsem, že něco není v pořádku. Měl jsem je zastavit.
Nenechat je odjet.
Celou dobu lituji, že jsem je nezastavil.
Čekali jsme několik týdnů.
Sarah se do školy nevrátila.
A v tu chvíli víte, že musíte něco udělat.
Splatil jsem jí kreditku.
Věděli jste, že když koupila něco v Cheltenhamu, byla v Cheltenhamu.
To mi vnuklo nápad.
Mohl jsem vystopovat, kde byli.
Na nástěnnou mapu jsem si psal místa a data, kde byli.
AUTO SARAH ODSTAVENO
Věděli jsme, že cestovali po celé zemi
a že klidně pojedou na jih,
v ten samý den nahoru na sever a pak zase zpátky.
A nebyl v tom žádný smysl.
Procházel jsem výpisy
a hledal největší zaplacené částky nebo ty, které vypadaly zajímavě.
Koupila muži, který byl s nimi, oblek.
Bydleli v hotelu a odjeli ve spěchu.
Měl jsem pocit, že Sarah utrácí moc peněz.
Vždycky si šetřila
a nikdy divoce neutrácela.
Byli jsme tím, co se dělo, znepokojeni.
Ale pak nám Sarah zavolala.
Řekla…
„Musím svoji promoci o rok odložit,
protože už mě farmaření nezajímá.
Pojišťovací společnost Commercial Union
mi nabídla placenou stáž
s platem 25 000 liber ročně.“
Když řekla, že se nevrátí do školy,
věděli jsme, že se věci vymkly z rukou.
Zavolal jsem do Commercial Union a žádnou takovou pozici nenabízeli.
Ta částka byla mnohem vyšší,
než by nezkušenému člověku nabídli.
Byla to totální lež.
Nic z toho nebylo normální.
Sarah nelhala.
Bydlela jsem s mámou a Davidem.
Měla jsem pocit, jako by máma byla úplně jiný člověk.
Jake odešel a žil u táty
a já se s nimi nebavila.
Cítila jsem se opuštěná.
A jediný, kdo mě nějak formoval, byl David.
Pamatuju si, že mi David řekl, že táta maminku zklamal.
Říkal mi o věcech, které táta mamince udělal,
o jejich manželství, o jejich rozvodu.
Ten vývoj byl velmi nenápadný a postupný.
David se mě zeptal: „Už nikdy tátu nechceš vidět, že ne?“
„Už s tátou nechceš mluvit, že ne?“
„Už s tátou nikdy nechceš mluvit.“ „Nechceš vidět tátu, že?“
„Nechceš!“
„Už nikdy tátu nechceš vidět, že ne?“
Každý den. Několikrát denně.
A nakonec jsem se od toho jména začala distancovat.
Mark Clifton byl někdo cizí, ne můj táta.
Byla to děsivá postava, která by mi a mé rodině ublížila.
Hodně štěstí, zdraví.
Mnohokrát jsem Sophii psal. Posílal jsem jí zprávy.
Hodně štěstí, milá Sophie.
Psal jsem, že ji miluju a chybí mi.
Snažil jsem se vrátit věci tak, jak bývaly.
Pokaždé, když jsem dostala dopis, dala jsem ho do velké obálky
s názvem „Lži a pomluvy od pana Marka Cliftona“.
Ta obálka byla připíchnutá na mojí staré nástěnce.
Dva a půl roku jsem s tátou nemluvila.
Začínalo být zjevné, že za většinou věcí stojí David,
ale nemohl jsem pochopit proč.
Říkal jsem si: „Co se tu děje? Kdo je ten chlap?“
Snažil jsem se ho najít na internetu.
Znal jsem ho jako Davida Hendyho.
Prošel jsem místní adresáře a vyhledávání.
Nic jsem nenašel.
Byl jako duch.
NA ÚTĚKU ŠEST MĚSÍCŮ
Zavolal jsem na policii.
Řekli, že Sarah už měla 18,
že je svobodná a může rozhodovat sama za sebe.
„Proč plýtváte naším časem?“
Musel jsem ji najít sám.
Věděl jsem, že se ztratila. Věděl jsem, že je nejspíš s Robertem.
Ale kde?
Musel jsem projít všechna místa, kde mohli přebývat.
Ale jdete po stopě, která je možná už studená.
Máte třeba 100 různých míst
a v každém musíte ověřit, jestli tam nebyli.
„Zdravím. Peter Smith u telefonu.“
„Haló?“
Haló? Dobrý den.
„Prosím, pomůžete mi?“
Pomůžete mi?
„Hledám svou dceru.“
M4 LONDÝN
Jmenuje se Sarah.
„Dobrý den. Jsem otec Sarah.“
Jmenuji se Peter Smith.
„Potřebuju informaci. Můžete mi pomoct?“
Mám problém.
„Snažím se zjistit, co se stalo.
Moje dcera zmizela.“
Zmizela.
Když jsme dorazili do úkrytu, všichni byli nervózní, obzvlášť Rob.
Rob zjistil, že se nás otec Sarah snaží najít.
Jedna stopa vedla k další, a ta k další a další.
Farma, pokoj k pronajmutí, tak různě.
Rob mě poslal sledovat auta.
Musela jsem zapsat, jaká auta jsem kde viděla zaparkovaná,
aby jeho nadřízení mohli zkontrolovat jejich SPZ.
Musíte pracovat krok za krokem.
Pokud každý ten krok provedete důkladně,
nakonec něco objevíte.
Sarah spatřili, jak vychází z domu v Peterborough.
A tak jsem řekl:
„Jaká je adresa toho domu?“
Nevykřikoval jsem, snažil jsem se nedělat hluk.
Nechtěl jsem je upozornit, že je hledám,
protože by mohli utéct.
Jak se dostanete do zamčeného domu?
Obejdete ho dozadu a hledáte díru.
Pokud žádnou nenajdete, musíte ji udělat.
Nemůžete zůstat úplně v mezích zákona,
když se snažíte přijít věcem na kloub.
Jinak moc daleko nedojdete.
Dům v Peterborough byl úplně prázdný,
až na jednu místnost, ve které byly věci Johna a Sarah.
Vypadalo to, jako by tam ty věci právě dali
a pak narychlo museli odjet.
Zvedl jsem jeden z papírů.
„Poslyšte, mám pro vás skvělou zprávu. Pojišťovací…“
„Pojišťovací společnost Commercial Union
mi nabídla placenou stáž
s platem 25 000 liber ročně.“
To bylo jako rána kladivem.
Bylo to slovo od slova to, co mi řekla do telefonu.
Sarah dostala napsáno, co má říct.
V tu chvíli jsem věděl, že tam někdo musí tahat za nitky.
Neměl jsem důkaz, ale byl jsem si jist, že je to Robert.
Skončili jsme v novém úkrytu v Sheffieldu na Dorothy Road.
Rob řekl, že dům je odposlouchávaný, aby MI5 mohla
monitorovat zabezpečení budovy.
Musela jsem změnit vzhled.
Vlasy jsem musela mít ostříhané na 2,5 cm
a musely být blond, jako platinově blond.
Rob nám přísně přikázal neuvádět naše skutečná jména.
Takže jsem se stal Jamiem.
VÁŠ ČÍŠNÍK
Řekl mi, že nesmím o sobě a své minulosti nikomu nic říct.
S nikým nenavazovat bližší kontakt.
Jako krytí mi Rob zařídil práci barmana.
Prodávala jsem smažené ryby s hranolkami jako Betty Smithová.
Každé ráno jsem vstal, koupil si lístek na autobus,
šest nebo osm hodin pracoval,
čekal, nechal se vozit křížem krážem až do půlnoci,
dělal sledovačky a spal. A pak zase nanovo.
Vstát, koupit lístek, odpracovat směnu, čekat…
Dlouhé týdny stresu.
Bylo vystřeleno pět ran, policistu zasáhly dvě.
Tři lidé při výbuchu zemřeli.
Vstát, lístek na autobus…
Celou dobu netušíte, co se děje.
… hodiny čekat, dlouhá cesta…
Nevíte, kdo vás sleduje, strachujete se, co se asi děje.
Vstát…
Máme tu další smrt.
Ten neustálý stres se neuvěřitelně hromadí.
Vstát, lístek na autobus.
Oběti byly odvezeny do místních nemocnic.
Odpracovat směnu, hodiny čekat, dlouhá cesta, spát.
Každý den byl stejný.
- Ranní vstávání. - Vstát…
David mě odvezl do práce.
- Práce. - Čekat.
A pak čekání.
David mě vyzvedl a šla jsem spát.
Ráno jsem se vzbudila a znovu totéž.
Znovu a znovu.
Pracovala jsem jako učnice v kadeřnictví.
Musela jsem platit 300 liber měsíčně nájem,
i když jsem vydělávala jen něco přes 400.
Máma mohla rozhodovat čím dál méně.
Začalo to být: „Dej mi ty peníze, dám je mámě.“
„Vezmu mámě nájem.“
Měla jsem spořicí účet s 10 000 liber…
a když to zjistil, začal se smát.
Byl tak…
skoro jakoby na sebe hrdý.
David mě přinutil, abych šla do banky a zalhala,
že si ty peníze vybírám, abych si koupila první auto.
Vybrala jsem ty peníze. Byly v obálce. Dala jsem ji Davidovi.
A už jsem o nich neslyšela.
Jednoho večera po práci mě David nepřijel vyzvednout.
Když jsem s ním ráno telefonovala,
vyčetla jsem mu to.
Řekla jsem, že to se lidem nedělá.
Nenechává se lidi v jejich pracovním prostředí,
aby se vyspali na zemi.
Pro své vlastní zdraví jsem musela odejít.
Řekla jsem mámě, že mě to mrzí. Už jsem tam nemohla být.
Rok jsem žila sama
a nakonec jsem obnovila kontakt s Jakem a tátou.
Šel jsem do kuchyně a stála tam Sophie a…
Jo. Objali jsme se a oba jsme plakali.
Je úžasné, jak rychle hodíte věci za hlavu, když někoho milujete.
Když jsem odešla, začala jsem chápat, co vlastně dělal.
Myslím, že mě chtěl dostat z cesty.
Chtěl ji mít jen pro sebe.
LEDEN 2014
V roce 2014, dva roky poté, co spolu začali chodit,
máma a David odjeli z domu.
Nikdo nevěděl, kam zmizeli.
Když Sandra odjela, nemyslel jsem,
že to bude naposledy, kdy ji já nebo moje děti uvidíme.
Vrátil jsem se do toho domu, připravit ho na prodej.
Byl jsem úplně zděšený a šokovaný, když jsem viděl, že na hlavní ložnici
byl obrovský průmyslový zámek.
Takový, jaký míváte na venkovní garáži.
Dříve by povolily dveře než ten zámek.
Byl tam, aby někoho udržel vně nebo uvnitř toho pokoje.
Úplně celé okno zakrývaly noviny.
Takže nikdo zvenčí nemohl vidět, co se děje v této místnosti.
Přijde mi velmi znepokojivé a zlověstné,
že někdo zachází do takových extrémů,
aby zaprvé oddělil dům od okolí
a zadruhé dával uvnitř domu takový zámek.
Překvapilo mě, jaké dopisy jsem v domě našel.
Byly tam úplně všechny účty a poslední výzvy k zaplacení
a soudní předvolání, jaké si umíte představit.
Je tu tolik dopisů.
Účty od dodavatele elektřiny, od operátora,
od místní samosprávy.
Penále za pokutu na parkování, vratka daňových úlev.
Kreditní karty, další pokuty za parkování.
Tady je jedna od hypoteční společnosti.
Takže hypotéku už řadu měsíců neplatili.
Páni.
Sandra předtím neměla kontokorent ani kreditku.
Takže tento neutěšený finanční stav
podle mě způsobil David.
Auto, které tvoje máma a David používali.
Splátky na něj nikdo neplatil.
Mluvíme o autě za 35 000 liber. Bylo to špičkové auto.
Byl to dárek pro mámu, ale úvěr byl na její jméno.
Dostala auto, za které musela zaplatit.
Vždycky nám říkal, že se mu skvěle daří,
kupoval parádní auta, nosil drahé hodinky.
A když projdete tohle, zjistíte, že to celé byla lež.
Pustil jsem se do dalšího zkoumání.
Už jsem to zkoušel, ale teď jsem to vzal důkladně a zeširoka.
Pořád jsem nemohl nic najít.
Pak jsem měl geniální myšlenku
a vyhledal slova „David Hendy podvodník“.
Vyjela mi webová stránka popisující muže s tímto jménem,
který vystupoval i pod jménem Robert Freegard.
„Podvodník, co mi ukradl život.“
„Policisté ho označili za ďábelského a řekli, že jemu rovného ještě nepotkali.“
„Robert Freegard, neboli ,Loutkář‘, jak bude brzy označen britským bulvárem.“
„Freegard se vydával za agenta stylu Jamese Bonda
a z obětí vymámil skoro 2 miliony liber.“
Pak jsem kliknul na „Obrázky“.
Bum! David Hendy je Robert Freegard.
Je to tentýž muž.
Naprostý šok. Zločiny, které spáchal, byly příšerné.
Tenhle muž byl v mojí rodině a my netušili, kdo to je.
KLAM
PAST
ĎÁBELSKÝ
Překlad titulků: Veronika Kubíčková