I tidigare avsnitt...
London var inte direkt tryggt, men det var bekant.
Jag kunde smälta in.
Tills jag insåg att ju längre man går utan att synas,
desto mindre blir man.
Tills man nästan försvinner.
B och B...
Ni har en syster.
En hemlighet jag inte ens kunde dela med er far.
Nämnde er mamma min biologiska pappa i inspelningarna?
Hon blev överfallen...
av sin arbetsgivare ungefär när du föddes.
Överfallen?
Mabel...
Min förstfödda.
När jag höll dig visste jag att jag ville vara din mor.
Men då var det för sent.
För sanningen är att jag inte valde att släppa dig.
Du togs ifrån mig.
När jag lämnade Skottland var jag som i en dimma.
Jag försökte förtränga allt som hade hänt.
Jag sa ju att jag sprang på Gibbs när jag kom tillbaka till London.
Men sanningen är...
att det var nästan ett år innan det hände.
Och de första veckorna verkade bara försvinna.
Tills jag började må illa.
Du har inte influensa, ms Douglas.
- Vilken lättnad. - Illamåendet, tröttheten, yrseln,
är klassiska symptom på tidig graviditet.
Jag antar att det inte är nyheterna du väntade dig.
Minns du när din senaste mens började?
Jag vet inte.
För två månader sen, kanske?
Och du kom inte in på en undersökning?
Vet du vem pappan är?
Jag jobbade i Skottland...
...och blev utnyttjad min chef.
Det är bara då det kan ha hänt.
Jag förstår.
Unga damer har inga hämningar nuförtiden.
Det är inte så konstigt att sånt här händer.
Har du familj i närheten? Nån du kan be om hjälp?
Nej, jag är ensam.
Anställning då? Kan du försörja ett barn?
Jag har inte hittat jobb sen jag återvände till London.
Okej...
De goda nyheterna är att du har alternativ.
Om du väljer att avsluta det, är det ganska riskfritt och lagligt.
Jag kan ge dig en remiss om du vill.
Förlåt, jag behöver bara...
Jag behöver tid att tänka.
Självklart. Men du får inte vänta för länge.
Tiden är knapp.
Då så...
lycka till.
På den tiden
fanns det inte många bostadsalternativ för mörkhyade...
och jag kunde inte återvända till pensionatet
med ö-tjejerna.
Jag var död.
Så jag hittade en plats där jag inte skulle bli igenkänd.
Jag hade ingen plan och inget stöd.
Jag önskade bara att den här saken...
...det här problemet...
...skulle försvinna på nåt sätt.
Och jag hade lärt mig långt innan...
att jag var ensam.
Jag vet att du är arg på mig, Covey.
Tro mig...
Att baka en tårta till ett sånt här bröllop, till dig...
är inte vad jag ville.
Pappa tvingade dig.
Jag vill bara vara ifred.
Här.
Jag tog med något till dig.
Från din mamma.
När hon lämnade ön tänkte hon komma tillbaka och hämta dig.
Men hon bad mig ta hand om den här, utifall att.
Så att du alltid skulle ha en del av henne.
En del av mig hoppades att hon kanske...
skulle dyka upp i dag.
Och lösa det här på nåt sätt.
Hon skulle vara här om hon kunde.
- Jag vet... - Sluta.
Om hon brydde sig om mig,
skulle hon aldrig ha lämnat mig.
Jag vill inte ha nåt av henne. Hon kan inte rädda mig nu.
Inte min pappa heller.
Och inte du heller. Så snälla...
Gå bara din väg.
Jag var tvungen att fatta ett beslut,
men jag kunde knappt höra mina egna tankar.
Och jag kom på mig själv med att be om ett svar.
Eller tecken.
- Hej, mitt barn. Kan jag hjälpa dig? - Förlåt.
- Är kyrkan stängd? - Nej, nej.
Du verkar ledsen.
Kan jag hjälpa till?
Det är okej. Släpp ut allt.
Du vet inte hur länge sen det var
sen nån sa nåt genuint snällt till mig.
Särskilt nån från ön.
Är du illa ute?
Är du gravid?
Du har kommit till rätt ställe.
När åt du något senast?
Kyrkan driver det här stället särskilt för ogifta mödrar,
så du kan trösta dig med att du inte är ensam.
Vi erbjuder mat och logi gratis, och när tiden är inne
hjälper vi till med att ge barnet ett kärleksfullt hem
så du har inget att oroa dig för.
Hur låter det?
Bättre än jag kunde ha hoppats på.
Tack.
Vanligtvis sätter vi oss ner för ett intag först,
men eftersom det är sent kan vi spara det till i morgon.
Nu vill jag presentera dig för de andra damerna.
Tyst, flickor.
Hej, allihop. Det här är Eleanor.
Hon kommer att vara med oss här.
Jag vet att ni får henne att känna sig som hemma.
- Självklart. - Hej!
- Kul att träffas. - Hej!
Syster Madeline, får jag ge Eleanor en tallrik?
Ja, det får du. Tack, kära du.
Jag heter Irene.
Vad tycker du om köttgryta?
Ärligt talat
har jag inte kunnat behålla mycket.
Jag åt bara ost- och Marmite-mackor de första veckorna.
Jag åt nästan min egen vikt i ost- och Marmite-mackor.
Vad sägs om lite buljong med bröd och smör?
Det borde lugna magen.
- Det låter perfekt. - Hur långt gången är du?
Nästan tre månader, tror jag.
Jag är bara lite före dig, så vi föder ungefär samtidigt.
Vad kul.
Är du fortfarande med barnets far?
Oroa dig inte.
De flesta tjejerna här är i samma sits.
Jag är en av de lyckligt lottade.
Min kille Tommy och jag har varit ihop i nästan två år nu.
Vet han varför du är här?
Ja.
Men han ville aldrig att jag skulle komma hit.
Vad menar du? Varför inte?
Förlåt, jag vill inte snoka.
Du behöver inte berätta nåt du inte vill.
Men du ska veta att jag är bra på att bevara hemligheter.
Mina föräldrar har aldrig gillat Tommy.
De tvingade mig att åka hit.
De säger att jag studerar i Bryssel.
Men jag och Tommy har en plan.
Han ska smuggla ut mig när barnet kommer.
Vi ska gifta oss och behålla Henry.
Det blir en pojke, jag vet det.
Tommy vill döpa honom efter sin pappa.
Vilken plan.
Vart ska ni ta vägen?
- Har ni nånstans att bo? - Inte än.
Men Tommy har ett bra jobb på en fabrik, och han sparar.
Du tycker att jag är galen.
Nej, inte alls.
Men du verkar verkligen vilja bli mamma.
Du då?
Nej.
Inte nu, kanske aldrig.
Du är i gott sällskap i alla fall.
Jag är glad att du hittade hit, Eleanor.
Hade du allt du behövde i sovsalen igår kväll?
Ja. Tack. Det var bekvämt och tyst.
Bra. Jag är glad att du gör dig hemmastadd.
Några grundregler.
Som jag sa förut, det kostar inget att bo här,
men för att täcka utgifter
förväntas alla våra flickor hjälpa till med matlagning och städning.
Är du beredda att göra det?
Självklart.
- Jag är inte rädd för lite hårt arbete. - Bra. Det gör mig glad.
Nu ska du få fylla i de här formulären på egen hand.
Födelsedatum, etcetera.
Och får jag bara fråga,
vad är barnets fars härkomst?
Tja...
han är skotte.
Okej, en sista sak.
Genom att skriva på
tillåter du kyrkan att hitta ett bra hem åt barnet
hos en stabil familj.
- Förstår du, Eleanor? - Ja.
Jag vill bara ta mig igenom det här och gå vidare med mitt liv.
Du fattar rätt beslut för dig själv och för ditt barn.
Från och med den stunden hade jag fullt upp.
Från gryning till skymning...
Det var hårt arbete.
Men det var också en välkommen tillflykt.
Månaderna gick som tur var.
Jag gjorde mitt bästa
för att inte tänka på vad som hände inuti min kropp.
Barnets hjärtslag låter perfekt.
Vill du höra?
Nej, tack.
Har du känt många sparkar?
De brukar bli ganska aktiva nu.
Jag vet inte. Jag har inte märkt det.
Den lilla borde vara stor som ett salladshuvud nu.
De älskar att rulla runt och göra volter.
Snälla, jag vill helst inte veta. Tack.
Om det är okej med dig.
Okej, som du vill.
Vi ställer dig på vågen.
Du har inte gått upp tillräckligt sen förra gången.
Jag kan inte behålla nåt.
Det är sent i graviditeten för att fortfarande må illa.
Men vissa kvinnor mår inte bra förrän barnet kommer.
Hade din mamma samma problem när hon väntade dig?
Jag vet inte.
Den här saken gör mig illamående dygnet runt.
Jag ser att du försöker distansera dig från barnet
och det är okej, jag förstår.
Barnet finns där inne, oavsett vad du tycker om det.
Och om du inte ger det den näring det behöver nu
kommer du att få ett sjukt barn och ingen vill adoptera det.
Vad ska jag göra?
Allt jag äter kommer upp igen.
Ät mindre portioner oftare.
Jag bryr mig inte om du bara äter chips, ättiksgurka eller vaniljkräm.
Hitta nåt du kan behålla och ät det varje dag.
Förstår du?
Vad är det?
Det är Tommy.
Han har ändrat sig.
Irene...
Han säger att han inte är redo att bli pappa.
Han kommer inte hämta oss.
Jag kan inte låta dem ta mitt barn.
Men du skrev på pappret, eller hur?
Det gjorde vi alla.
Men...
...jag kanske kan hitta ett sätt.
Jag kanske kan smyga ut honom när han är född, när ingen ser på?
Och kanske uppfostra honom själv?
Varför frågar jag dig?
Du valde att vara här.
Ingen tvingade dig.
Hur skulle du kunna förstå?
Jag sa ju att jag kunde bevara en hemlighet.
Om jag berättar en av mina, lovar du att göra detsamma?
Självklart.
Innan jag kom hit jobbade jag på kontor.
Min chef hade varit så snäll mot mig.
Jag trodde att jag kunde lita på honom.
Men en dag...
...attackerade han mig.
Det var så jag hamnade här.
Eleanor, jag visste inte.
Det här barnet blev inte till av kärlek.
Inte som ditt.
Men även om du och jag har väldigt olika historier,
har vi båda hamnat i samma situation.
Mina föräldrar pratar knappt med mig.
Alla har vänt mig ryggen.
Irene.
Om det är nåt jag har lärt mig
är det att den enda man kan lita på är sig själv.
Så du måste fråga dig själv ärligt.
Kommer du att kunna uppfostra barnet ensam?
Kommer du att kunna hitta ett jobb
och någonstans att bo?
Kommer du att kunna se på barnet varje dag
och bli påmind om hans far?
Jag skulle inte klara det.
Men jag vill ha barnet.
Hur ska jag kunna lämna bort honom?
Gör som jag,
och påminn dig själv om att han inte är din.
Han tillhör en annan kvinna, en annan familj,
och kommer att få ett bra liv med dem.
Bättre än något du eller jag kan ge.
Ju snabbare vi tar oss igenom det här, desto snabbare kan vi lägga det bakom oss.
Seså, flickor. Det här är ingen träff. Har ni inga sysslor att göra?
Jag kommer, syster Janette.
Där är det. Prisa Gud.
Starkt och stabilt.
Du har en liten kämpe där inne, Eleanor.
Vänta.
- Får jag höra? - Visst.
Precis där. Lyssna.
- Det slår så fort. - Det är normalt.
De växer så snabbt.
Hjärtat måste pumpa extra hårt för att hänga med.
- Behöver du nåt innan jag går? - Nej. Tack.
Jag vet inte vad jag ska göra hela dagen
- helt sysslolös. - Om jag var du
skulle jag vara glad att slippa skrubba lakan.
Njut av ditt sängläge.
Ja, det gör du.
- Det är lättare. - Tack.
Det är vid sängen.
Jag kan gå tillbaka när hon sover.
Jag hade känt små rörelser förut, men jag ignorerade dem.
Nu, för första gången,
började jag undra över det lilla livet som rörde sig inom mig.
Var det en pojke...
...eller en flicka?
Skulle hon ha mina ögon...
eller min mors leende?
Och vilka hopp och drömmar skulle hon ha en dag?
Irene?
- Vad är det? Vad har hänt? - Något är fel.
Det gör ont!
Kan nån väcka syster Madeline? Säg att Irene behöver hjälp!
Snälla, nu. Skynda!
Min mage känns som en knytnäve.
- Vad händer med mig? - Jag vet inte.
Krama min hand när det gör ont.
Natten Irene fick värkar visste vi inte ens vad värkar var.
Det är okej, Irene. Lugna dig. Vi tar dig till sjukhuset nu.
Inget hade förklarats för oss.
Vad är det för fel? Kommer hon att bli bra?
Barnet kommer. Allt är bra.
Allt var ett mysterium.
Somna om nu, flickor. Det angår inte er.
Jag kunde bara vänta.
Irene, jag har varit så orolig. Hur gick det?
Hon behöver vila, och du med.
Lämna henne ifred och låt henne sova.
Jag tittar till dig senare.
Hur mår du?
Är allt okej?
Var är lille Henry?
Jag hade fel.
Det var ingen pojke.
Hon är i barnkammaren nu, antar jag.
Hur mår hon?
Vad döpte du henne till?
Jag gav henne inget namn.
Men de sa
att hon var det tredje barnet den här månaden.
Så de skrev bara "barn nummer tre" på alla blanketterna.
Det blev inte en pojke som du hade planerat,
men det kanske ändå känns bättre att ge henne ett namn.
Kanske något meningsfullt för dig.
Men hon är inte mitt barn.
Så det är ingen idé att döpa henne, eller hur?
Hon är bara barn nummer tre.
Och ditt blir barn nummer fyra.
Eller fem...
...eller sex.
Ju fortare vi kan gå vidare med våra liv
och lägga allt det här bakom oss, desto bättre.
Eller hur?
Det är adoptionsdag.
Jag hoppas att ett av paren gillar barn nummer tre.
Be en bön för mig.
Självklart.
Hon är så fin, de slåss säkert om henne.
Det är bäst det.
Jag känner mig som en mjölkko.
Varför håller de oss här i sex veckor
när de kan köpa ersättning?
De säger att det kostar.
Och att det är bäst för barnet.
Men vi då?
Hon trodde dig inte, va?
Jag vet inte hur mycket jag orkar.
Eleanor, vad gör du uppe?
Förlåt, jag hittar ingen bekväm ställning.
Det är synd för barnmorskan var tydlig.
Lägg dig i sängen igen tills du blir tillsagd att inte göra det.
Irene, golven skrubbar väl inte sig själva?
Jag kommer, syster.
Andas djupt och brett, Covey.
Djupt och brett.
Gå försiktigt.
Följer du inte med?
Andas djupt och brett.
Eleanor, du måste andas.
Om du vill simma själv en dag, min flicka,
måste du lära dig att kontrollera din andning.
Andas djupt och brett, och ta ett simtag i taget.
Redo att prova igen?
- Vad är du rädd för? - Vad som finns under. Det jag inte kan se.
Du måste andas, Eleanor.
Andas djupt och brett, och jag är här.
Andas in.
Ut.
In.
Ut.
In.
Jag vill se.
Lugn. Vi gör så här med alla tjejer.
Det är bäst så.
Nej!
Jag måste se!
Andas in.
Ut.
In.
Ut.
Andas in.
Så där ja.
Ut.
In.
Ut.
Mår barnet bra?
Ms Sheila, mår barnet bra?
Ms Sheila, snälla.
Grattis.
Vi har en frisk, sprudlande flicka.
- Du är så söt. - Och så lättplacerad.
Matdags.
Ner med dig.
"Så lättplacerad."
Självklart, min söta flicka med mörkt hår,
och ett födelsemärke på sitt perfekta lilla rosa huvud.
Kom igen, Eleanor.
Barnet får bättre grepp om du flyttar ner lite.
Hon heter Mathilda.
Innan jag träffade dig, min förstfödda, var jag rädd att du skulle påminna mig
om det hemska som hände mig.
Plötsligt spelade mitt förflutna ingen roll.
Plötsligt var du min framtid.
Mitt allt.
Du ska amma varannan timme. Du gör det i barnkammaren.
Inga undantag.
Vi väcker dig så att du håller schemat.
Jag kan inte. Dra bort hakan från bröstet.
Snälla! Jag kan inte.
- Du måste försöka. - Ta bort henne.
- Hon måste äta. Upp med hakan. - Vad är det som pågår?
Det spelar ingen roll vad jag gör. Barnet äter inte.
Tyst, barn. Dra ut barnets haka.
Jag har redan försökt. Jag är ingen maskin.
Bara... Ta henne.
- Jag kan inte. - Du måste försöka. Hon svälter.
Dra ut barnets haka.
- Hon bet mig! - Tyst med dig, Irene.
Och fortsätt.
Ser du?
- Hon blir inte kvar. - Herregud.
Snälla, låt mig återgå till jobbet. Jag kan inte göra det.
Hon får inget grepp. Vad gör vi?
Du gör henne bara upprörd.
Eskortera Eleanor tillbaka till sovsalen.
Får jag sitta hos henne en stund till?
- Hon åt inte mycket på sjukhuset. - Vi har ett schema.
Det gör övergången lättare när de är placerade.
Irene, gå nu.
Du gjorde det.
Du är ett steg närmare mållinjen.
Hur känns det?
- Annorlunda. - Ja, självklart.
När chocken lägger sig känner du dig som en uppskuren kalkon.
Du vill glida in i den...
för att läka dina privata delar.
Det är pinsamt,
men som med allt annat i det här helvetet vänjer man sig.
Så fint.
- Gjorde du det här? - Jag och de andra tjejerna.
Vi tyckte att det var dags att bli,
jag vet inte, uppmärksammade.
Firade.
Efter allt vi utsatte våra kroppar för.
Förstår du vad jag menar?
Ja.
Särskilt eftersom vi bara får några dagars vila
innan det är dags för jobb igen.
- Vi får åtminstone vila under matningen. - Vila?
Jag skrubbar helst golv tills knogarna blöder.
- Sluta. - Sluta med vad?
Låtsas att du inte bryr dig om ditt barn.
Det är inte mitt barn. Minns du?
Förlåt för att jag sa det, Irene.
Men det var flera månader sen.
Jag visste inte. Jag kunde inte ha vetat.
Nu när jag gör det...
tror jag att du kanske borde försöka knyta an till henne.
Jag kan inte.
Inte när hon inte är min.
Men om du njuter av tiden du har med henne,
av att mata henne, trösta henne...
...kanske det känns mindre eländigt.
Om flera år...
...kanske det är det enda du håller fast vid.
Kan du inte försöka?
Jag vet att du är trött på att låtsas.
Tro mig, jag förstår hur svårt det är.
Oroa dig inte för mig, Eleanor.
Om några veckor är allt över.
Och jag kan gå vidare med mitt liv.
Det kan vi båda.
Dags att mata.
Jag hör dig. Jag vet.
Var är Irene?
Inte för att det angår dig, men hon har blivit utskriven.
Men det har inte gått sex veckor.
Hon kunde inte och ville inte amma. Vi behövde göra plats i sängen.
Vart tog hon vägen?
- Hem. - Hem?
- Med sina föräldrar? - De hämtade henne i eftermiddags.
Det var ett varmt mottagande.
De vill gå vidare, som en familj.
Tyst nu.
Vi har ett hungrigt barn.
Hej, Mathilda. Är du hungrig, min rara flicka?
Jag är här.
Det är lite utslag. Hemska grejer.
Alla små springor...
Och vart tror du att du ska?
Jag vet inte.
Jag bara...
Jag måste härifrån.
Och jag måste ta henne med mig.
Jag förstår.
- Gör du? - Självklart.
Det är helt normalt att känna så här, så nära födseln.
Låt mig fråga dig en sak.
Hur långt tror du att du kommer med två blöjor och en filt?
Barnet överlever inte. Inte du heller.
Du är inte vid dina sinnens fulla bruk.
Du har vaknat mitt i natten,
knappt ätit eller sovit.
Varför vilar du inte lite?
Så pratar vi om det här i morgon.
Du har rätt.
Förlåt att jag oroade er, syster Madeline.
Det gör inget.
Gå och lägg dig nu.
Jag vet att du är förvirrad.
Men i morgon kommer allt att vara mycket klarare.
Jag lovar.
Jag hade vant mig vid att låtsas.
Låtsas att jag var en flicka uppfostrad av min mormor i bergen,
låtsas att jag var en föräldralös sköterska.
Och nu skulle jag låtsas att jag var samma person
som gick in på hemmet för ogifta mödrar,
en ung kvinna, ovillig och olämplig att vara mamma.
Men jag visste nåt som syster Madeline inte visste.
Jag visste att kärlek räckte för att göra mig till en lämplig förälder.
Att jag var tillräcklig.
Jag behövde bara vänta på rätt ögonblick för att bevisa det.
Jag är snart hemma, min flicka.
Båten går om en timme, Mathilda.
Du hinner om du skyndar dig.
Jag skriver när jag kommer till Amerika. Sen hämtar jag Covey.
Jag hittar en trygg plats där vi kan börja om.
Här. Det är min andel. Tårtpengarna.
Nej. Jag kan inte ta emot dem. Du har din egen familj.
Du är min familj.
Lova mig...
att du skyddar henne
och omfamnar henne för mig varje dag.
Jag lovar.
Gå nu.
Gå. Innan du fegar ur.
Var är Mathilda?
Varför väcktes jag inte för att amma eller göra sysslor?
Vårt misstag.
Klä på dig och gå ner till köket.
Syster Madeline?
- Vilken skönhet. - Hon är helt perfekt.
Titta, Ron. Jag tror att hon log mot mig.
Vad gör ni?
Okej, jag tar hand om detta.
- Hej. - Syster Madeline, du måste stoppa det här.
- Snälla. - Allt är bra.
- Ge mig barnet! Hon är min! - Det är okej.
- Nej, du ljög för mig! - Nej.
Snälla, gör inte så här.
- Snälla, snälla. - Okej.
- Jag har ändrat mig! - Det är för sent!
Jag visste inte vad jag gjorde. Jag visste inte vad jag skrev på.
Jag vill ha henne!
Snälla! Det är mitt barn!
Nej! Mathilda!
Nej!
Snälla!
De har bett om ett barn i åratal.
De har gått med på att behålla Mathilda som mellannamn på min begäran.
En liten del av dig kommer alltid att vara med henne.
Kan du trösta dig med det?
Kom, kära du.
Nu ska du packa och ge dig av.
Vart ska jag ta vägen?
Du har gjort något bra.
Gud visar vägen, mitt barn.
Jag får aldrig veta vad som höll mamma borta.
Men jag tror med hela mitt hjärta...
att hon ville komma tillbaka till mig.
Jag måste tro det.
I flera veckor
gick jag runt på gatorna i hopp om att hitta dig.
Tala nu, bröder och systrar! Låt våra bördor bli kända!
- Om vi är tysta växer vår smärta! - Och sen såg jag honom.
Mitt skäl att fortsätta leva. -Vem ska rädda oss?
Det ska vi!
Om Gibbs Grant hade vetat vad han gav sig in på den dagen
när jag nästan gick ut framför en buss istället för i hans famn...
...är jag inte säker på att han hade fortsatt gå.
Men jag är så tacksam att han gjorde det.
Precis som jag är tacksam för tiden jag fick med dig,
Mabel Mathilda.
Du måste veta, min förstfödda,
att även om jag inte vågade berätta för min familj om dig,
så är du alltid här med mig, med oss.
Du är överallt.
Det ska du veta.
Förlåt, jag bara...
Jag behöver en paus.
Byron...
Påskliljorna.
Jag är så ledsen...
för att jag kom hit oanmäld och stormade ut i går som en galning.
Mabel...
Kom.
Det är nåt du borde se.
Mamma var besatt av trädgården.
Efter att ha hört henne prata om påskliljorna som blommade
när du föddes...
Hon planterade dem här för dig.
Mabel, jag hoppas att du finner tröst i att veta
att du inte är ensam i världen.
När jag närmar mig slutet av min tid här,
känner jag mig närmare min mor än någonsin tidigare.
Om jag bara hade mer tid att ta reda på vad som hände henne.
Det kanske ni kan göra för mig, mina älsklingar.
B och B,
jag vet inte hur ni kommer att känna efter att ha hört allt jag har sagt.
Ni kanske blir upprörda.
Ni kanske frågar er själva om ni nånsin kommer veta vem jag är.
Och det här är vad jag vill att ni ska höra.
Ni har alltid vetat vem jag är.
Jag är er mor.
Mina barn, jag har nått slutet på min historia.
Det här är slutet för mig.
Jag inser förstås
att jag lämnar er med så många obesvarade frågor.
Särskilt...
angående mitt bröllop.
Och jag förstår om ni fortfarande vill ha svar.
Så ni förtjänar att veta att det finns nån där ute
som kan ge dem till er.
Någon som vet vad som verkligen hände.
Men jag måste erkänna
att jag är rädd för vad ni ska tycka om ni får reda på sanningen.
Så snälla, innan ni gräver i det förflutna,
måste ni förstå att det kanske inte är som ni förväntar er.
Och snälla...
...försök att förstå att inget med den kvällen var lätt.
Men i slutändan
var det tvunget att bli så.
Översättning: Louise Bengtsson