Tidligere på Black Cake
London var ikke akkurat trygg, men det var djevelen som jeg kjente.
Jeg kunne gli inn i mengden.
Til jeg innså at jo lenger du går uten å bli sett,
jo mindre blir du.
Til dere alle forsvinner.
B og B...
Dere har en søster.
En hemmelighet jeg ikke klarte å dele med faren deres.
Moren deres, nevnte hun min biologiske far på opptakene?
Hun ble antastet...
...av arbeidsgiveren sin på den tiden du ble født.
Antastet?
Mabel...
Min førstefødte.
Da jeg holdt deg, visste jeg at jeg ville være moren din.
Men da var det for sent.
For sannheten er at jeg ikke valgte å la deg gå.
Du ble tatt fra meg.
Da jeg forlot Skottland, var jeg helt fortumlet.
Jeg prøvde så hardt å stenge ute alt som hadde skjedd.
Jeg har sagt at jeg støtte på Gibbs da jeg kom tilbake til London.
Men for å være ærlig...
...tok det nesten et år før det skjedde.
Og de første ukene så ut til å forsvinne.
Helt til jeg begynte å føle meg syk.
Du har ikke influensa, Ms. Douglas.
- Det er en lettelse. - Kvalmen, utmattelsen, svimmelheten,
er typiske symptomer på tidlig svangerskap.
Jeg antar at dette ikke er nyhetene du forventet.
Husker du når din siste menstruasjon begynte?
Jeg vet ikke.
For to måneder siden, kanskje?
Du tenkte ikke å på å komme tidligere?
Vet du hvem faren er?
Jeg jobbet i Skottland...
...da sjefen min utnyttet meg.
Det er bare da det kan ha skjedd.
Jeg skjønner.
Unge damer nå til dags er så frigjorte.
Det er ikke rart at slike kniper oppstår.
Har du familie i nærheten? Noen du kan be om hjelp?
Nei, jeg er alene.
Hva med jobb? Har du en måte å forsørge et barn på?
Jeg har ikke funnet jobb siden jeg kom tilbake til London.
Vel...
De gode nyhetene er at du har valgmuligheter.
Hvis du velger å avslutte graviditeten, er det trygt og lovlig.
Jeg kan henvise deg.
Beklager, jeg trenger bare...
Jeg trenger tid til å tenke.
Selvfølgelig. Men du må ikke vente for lenge.
Tiden er knapp.
Nå...
Lykke til.
På den tiden
var det ikke mange boligalternativer for fargede,
og jeg kunne ikke dra tilbake til pensjonatet
med øyjentene.
Jeg var død.
Så jeg fant et sted der jeg ikke ville bli gjenkjent.
Jeg hadde ingen plan eller støtte.
Jeg bare fortsatte å ønske at denne tingen...
...dette problemet...
...ville forsvinne på en eller annen måte.
Og jeg hadde lært lenge før...
...at jeg var alene.
Jeg vet du fortsatt er sint på meg, Covey.
Tro meg...
...å bake kake til et bryllup som dette, til deg,
det var ikke det jeg ønsket.
Jeg vet at pappa tvang deg.
Jeg vil bare være i fred.
Her.
Jeg tok med noe til deg.
Fra moren din.
Da hun dro fra øya, var planen hennes å komme tilbake til deg.
Men hun ba meg passe på denne, bare i tilfelle.
Så du alltid ville ha en del av henne.
En del av meg håpet at hun kanskje...
...ville dukke opp i dag.
Og ordne opp.
Hun ville vært her om hun kunne.
- Jeg vet... - Stopp.
Om hun brydde seg om meg,
ville hun aldri ha forlatt meg.
Jeg vil ikke ha noe fra henne. Hun kan ikke redde meg nå.
Ikke faren min heller.
Ikke du heller. Så vær så snill...
Bare gå vekk.
Jeg måtte ta en avgjørelse...
...men jeg kunne knapt høre meg selv tenke.
Og jeg begynte å trygle om et svar.
Eller et tegn.
- Hallo, barn. Kan jeg hjelpe deg? - Beklager.
- Er kirken stengt? - Nei.
Du virker opprørt, kjære.
Kan jeg hjelpe?
Det går bra. Få det ut.
Du aner ikke hvor lenge det er
siden noen har sagt noe oppriktig snilt til meg.
For ikke å snakke om noen fra øya.
Er du i trøbbel?
Er du med barn?
Da har du kommet til rett sted.
Når spiste du sist?
Kirken driver dette stedet, spesielt for ugifte mødre.
Så du kan finne trøst i at du ikke er alene.
Vi tilbyr kost og losji gratis, og når tiden er inne,
hjelper vi med å plassere barnet i et kjærlig hjem,
så du ikke har noe å bekymre deg for.
Hvordan høres det ut?
Bedre enn jeg kunne håpet på.
Takk.
Vanligvis ville vi satt oss ned for et inntak først,
men siden det er sent, kan vi vente til i morgen.
Nå vil jeg gjerne introdusere dere for de andre damene.
Stille, jenter.
Hallo, alle sammen. Dette er Eleanor.
Hun blir med oss her nå,
jeg vet at dere får henne til å føle seg hjemme.
- Ja, søster. - Hei!
- Hyggelig. - Hei!
Søster Madeline, kan jeg hjelpe Eleanor?
Ja, det kan du. Takk, kjære.
Jeg heter Irene.
Hva synes du om oksegryte?
For å være ærlig
klarer jeg ikke å holde på mye.
De første ukene spiste jeg bare ost og Marmite-smørbrød.
Faktisk spiste jeg min egen vekt i ost og Marmite-smørbrød.
Hva med litt suppe med brød og smør?
Det vil roe magen din.
- Høres perfekt ut. - Hvor langt på vei er du?
Nesten tre måneder, tror jeg.
Jeg er bare litt mer på vei, vi har nesten lik termin.
Så gøy.
Er du fortsatt med babyens far?
Ikke vær redd.
De fleste jentene her er i samme båt.
Jeg er en av de heldige.
Tommy og jeg har vært sammen
i nesten to år nå.
Og han vet hvorfor du er her?
Ja.
Men han ville aldri at jeg skulle komme.
Hva mener du? Hvorfor ikke?
Jeg mener ikke å snoke.
Du trenger ikke si noe du ikke vil.
Men du bør vite at jeg er flink til å holde på hemmeligheter.
Foreldrene mine har aldri likt Tommy.
De tvang meg hit.
De fortalte alle at jeg studerer i Brussel.
Men jeg og Tommy har en plan.
Han skal snike meg ut når babyen kommer.
Vi skal gifte oss, og vi skal beholde Henry.
Han blir en gutt, jeg bare vet det.
Tommy vil oppkalle ham etter sin far.
Det er litt av en plan.
Hvor skal du dra?
- Har du et sted å bo? - Ikke ennå.
Men Tommy har en god jobb på en fabrikk, og han sparer penger.
Du syns jeg er gal, hva?
Nei, ikke i det hele tatt.
Jeg tror bare du virkelig vil bli mor.
Hva med deg?
Nei.
Ikke nå, kanskje aldri.
Du er i godt selskap uansett.
Bra du fant frem hit, Eleanor.
Så, hadde du alt du trengte på sovesalen i går kveld?
Ja. Takk. Det var komfortabelt og stille.
Bra. Jeg er glad du finner deg til rette.
Noen grunnregler.
Som jeg sa tidligere, det er ingen pris for deg å bli her,
men for å dekke utgiftene,
forventes det at alle jentene våre hjelper til med matlaging og vasking.
Er du forberedt på det?
Selvfølgelig.
- Jeg er ikke redd for litt hardt arbeid. - Bra. Godt å høre.
Nå må du fullføre disse skjemaene selv.
Fødselsdato og så videre.
Og kan jeg bare spørre,
hva er babyens fars rase?
Vel...
...han er skotsk.
Greit, én siste ting.
Ved å signere dette
tillater du kirken å finne et godt hjem for barnet
med en stabil familie.
- Forstår du, Eleanor? - Ja.
Jeg vil bare komme meg gjennom alt dette og gå videre med livet mitt.
Du tar den rette avgjørelsen for deg selv og barnet ditt.
Fra det øyeblikket var dagene mine fulle.
Fra daggry til mørkt...
...var arbeidet hardt.
Men det var også en kjærkommen flukt.
Og så går månedene heldigvis.
Og jeg gjorde mitt beste
for å ikke tenke på hva som skjedde inni kroppen min.
Babyens hjerteslag høres perfekte ut.
Vil du høre det?
Nei takk.
Har du kjent et spark i det siste?
De begynner vanligvis å bli ganske aktive nå.
Jeg vet ikke. Jeg har ikke lagt merke til det.
Den lille burde være på størrelse med et salathode nå,
og de elsker å rulle rundt og ta salto der inne.
Vær så snill, jeg vil helst ikke vite det.
Hvis det er greit for deg.
Greit, som du vil.
La oss få deg på vekten.
Du har ikke lagt på deg nok siden forrige time.
Jeg klarer ikke å spise.
Det er sent i svangerskapet å fortsatt ha morgenkvalme.
Men noen kvinner føler seg ikke bra før barnet kommer.
Hadde moren din samme problem da hun gikk med deg?
Jeg vet ikke.
Men dette gjør meg kvalm døgnet rundt.
Jeg ser at du prøver å distansere deg fra babyen,
og det er greit, jeg forstår.
Men det er en baby der inne.
Og om du ikke gir den næringsstoffene den trenger nå,
vil det bli et sykt barn, og ingen vil adoptere det.
Hva skal jeg gjøre?
Alt jeg spiser kommer opp igjen.
Prøv mindre porsjoner oftere.
Jeg bryr meg ikke om du bare spiser chips, sylteagurk eller vaniljekrem.
Bare finn noe du kan holde nede, og spis det hver dag.
Forstår du?
Hva er det?
Det er Tommy.
Han har ombestemt seg.
Irene.
Han sier han ikke er klar til å bli far likevel.
Han vil ikke hente oss.
Jeg kan ikke la dem ta fra meg babyen min.
Men du signerte papirene, gjorde du ikke?
Det gjorde vi alle.
Men...
...kanskje jeg kan finne en måte.
Kanskje jeg kan snike ham ut etter at han er født, når ingen ser.
Kanskje jeg kan oppdra ham alene.
Hvorfor spør jeg deg?
Du valgte å være her.
Ingen tvang deg.
Hvordan kan du forstå?
Jeg har sagt at jeg kan holde på en hemmelighet.
Så hvis jeg forteller deg en av mine, lover du å gjøre det samme?
Selvfølgelig.
Før jeg kom hit, jobbet jeg på kontor.
Og sjefen min hadde vært så snill mot meg.
Jeg trodde han var en jeg kunne stole på.
Men en dag...
...antastet han meg.
Slik endte jeg opp her.
Eleanor, jeg visste ikke.
Babyen ble ikke unnfanget i kjærlighet.
Ikke som din ble.
Men selv om du og jeg har veldig ulike historier,
har vi begge endt opp i samme situasjon.
Mine foreldre vil knapt snakke med meg.
Alle har vendt meg ryggen.
Irene.
Har jeg lært én ting
så er det at den eneste du kan stole på er deg selv.
Så du må spørre deg selv ærlig.
Klarer du å oppdra dette barnet alene?
Klarer du å finne en jobb...
...og et sted å bo?
Vil du kunne se på barnets ansikt hver dag
og bli minnet på faren hans?
Jeg kunne ikke ha gjort det.
Men jeg vil ha dette barnet.
Hvordan skal jeg gi ham fra meg?
Gjør som meg,
minn deg på at han ikke er din.
Han tilhører en annen kvinne, en annen familie,
og vil ha et godt liv med dem.
Bedre enn noe du og jeg kan gi.
Jo før vi kommer oss gjennom dette, jo før kan vi legge det bak oss.
Kom igjen. Dette er ikke en sosial tilstelning. Har dere ikke husarbeid?
Jeg kommer, søster Janette.
Der er den. Pris Gud.
Sterk og stødig.
Du har en liten kriger der inne, Eleanor.
Vent.
- Kan jeg få høre? - Ja visst.
Der. Hør.
- Det er så raskt. - Det er normalt.
De vokser så fort,
at hjertet må pumpe ekstra hardt for å holde følge.
- Trenger du noe før jeg drar? - Nei. Takk.
Hva skal jeg gjøre hele dagen
- uten distraksjoner? - Var jeg deg
ville jeg vært glad for å slippe å skrubbe laken.
Kos deg i sengen.
Ja, det gjør du.
- Det er lettere. - Takk.
Har den ved sengen.
Går kanskje tilbake når hun sover.
Jeg hadde følt små vibrasjoner før, men jeg ignorerte dem.
Nå, for første gang,
begynte jeg å lure på dette lille livet som beveget seg rundt i meg.
Var det en gutt...
...eller en jente?
Vil hun ha mine øyne...
...eller min mors smil?
Og hva slags håp og drømmer vil hun ha en dag?
Irene.
- Hva er det? Hva skjedde? - Noe er galt.
Det gjør vondt!
Noen må vekke søster Madeline. Si at Irene trenger hjelp!
Vær så snill. Fort!
Magen føles som en knyttneve.
- Hva skjer med meg? - Jeg vet ikke.
Klem hånden min når det gjør vondt.
Den kvelden Irene fikk fødselsrier, ante vi ikke hva fødsel var.
Det går bra, Irene. Ro deg ned. Vi tar deg til sykehuset nå.
Ingenting ble forklart for oss.
Hva er galt med henne? Går det bra med henne?
Babyen kommer. Alt er i orden.
Alt var et mysterium.
Nå kan dere legge dere igjen. Det er ikke deres sak.
Alt jeg kunne gjøre var å vente.
Irene, jeg har vært så bekymret. Hvordan gikk det?
Hun trenger hvile, og det gjør du også.
La henne være og la henne sove.
Jeg kommer tilbake senere.
Hvordan føler du deg?
Er alt i orden?
Hvor er lille Henry?
Jeg tok feil.
Det var ikke en gutt.
Hun er på barneværelset nå, antar jeg.
Hvordan har hun det?
Hva kalte du henne?
Jeg ga henne ikke navn.
Men de sa at
hun var den tredje babyen denne måneden.
Så de skrev bare "baby nummer tre" på alle skjemaene.
Selv om det ikke var en gutt som du planla,
kan det fortsatt føles bedre å gi henne et navn.
Kanskje noe betydningsfullt for deg.
Men hun er ikke min baby.
Så det er ingen vits i å gi henne et navn, er det vel?
Hun er baby nummer tre.
Og din blir baby nummer fire.
Eller fem...
...eller seks.
Jo før vi kan gå videre med livene våre
og legge alt dette bak oss, jo bedre.
Ikke sant?
Det er adopsjonsdag.
Jeg håper et av parene liker baby nummer tre.
Be en bønn for meg, ok?
Selvsagt.
Hun er så dyrebar, de vil nok slåss om henne.
Det bør de.
Jeg føler meg som en ku.
Hvorfor holde oss her i seks uker når
morsmelkerstatning kan brukes.
De sier det er en pris.
Og det er det beste for babyen.
Men hva med oss?
Hun trodde ikke på deg?
Jeg orker ikke så mye mer.
Eleanor, hva gjør du ute av sengen?
Beklager, jeg finner ikke en komfortabel stilling.
Vel, det er synd. Jordmoren var tydelig.
Legg deg tilbake i sengen til du får beskjed om å gjøre noe annet.
Irene, gulvene skrubber vel ikke seg selv?
Kommer.
Pust dypt og bredt, Covey.
Dypt og bredt.
Pass på hvor du går.
Blir du ikke med meg?
Pust dypt og bredt.
Eleanor, du må puste.
Hvis du vil svømme alene en dag, jenta mi,
må du lære å kontrollere pusten.
Pust dypt og bredt, og ta ett slag av gangen.
Klar til å prøve igjen?
- Hva er du redd for? - Det som er under. Det jeg ikke kan se.
Du må puste, Eleanor.
Pust dypt og bredt, så er jeg her.
Pust inn.
Ut.
Inn.
Ut.
Inn.
Jeg vil se.
Ro deg ned. Vi gjør dette med alle.
Det er for the beste.
Nei!
Jeg må se!
Pust inn.
Ut.
Inn.
Ut.
Pust inn.
Sånn, ja.
Ut.
Inn.
Ut.
Går det bra med babyen?
Ms. Sheila, har babyen det bra?
Ms. Sheila, vær så snill.
Gratulerer.
Vi har en frisk, blomstrende jente.
- Du er så søt. - Og så lett å plassere.
Ammetid.
Ned med deg.
"Så lett å plassere."
Selvsagt, min søte jente med mørkt hår,
og et fødselsmerke på sitt perfekte, rosa hode.
Kom igjen, Eleanor.
Babyen får bedre grep om du går litt lenger ned.
Hun heter Mathilda.
Før jeg møtte deg, min førstefødte, var jeg redd for at du skulle minne meg om
det grusomme som skjedde med meg.
Og plutselig var ikke fortiden min viktig.
Plutselig var du fremtiden min.
Mitt alt.
Du skal amme annenhver time i barnerommet.
Ingen unntak.
En av oss vil vekke deg for å holde deg til timeplanen.
Ta henne bort.
Bort fra brystet.
Jeg kan ikke.
- Prøv igjen. - Ta henne bort.
- Hun må spise. Opp med haken. - Hva i all verden foregår?
Spiller ingen rolle hva jeg gjør. Hun vil ikke spise.
Hysj, barn. Løsne babyens hake.
Jeg har prøvd det allerede. Jeg er ikke en maskin.
Bare... Ta henne, du.
- Jeg kan ikke. - Prøv. Hun er skrubbsulten.
Løsne babyens hake.
- Hun bet meg! - Stille, Irene.
Og fortsett.
Ser du?
- Hun vil ikke. - Kjære Gud.
Bare la meg gå tilbake på jobb. Jeg kan ikke gjøre dette.
Hvilket annet gjør vi?
Du gjorde henne bare opprørt uansett.
Følg Eleanor tilbake til sovesalen.
Kan jeg sitte med henne litt lenger?
Hun har ikke spist mye.
Vi har en timeplan.
Det gjør overgangen enklere når de er plassert.
Irene, fortsett.
Du klarte det.
Du er ett skritt nærmere målstreken.
Hvordan føles det?
- Annerledes. - Ja, selvfølgelig.
Du vil føle du deg som en spaltet kalkun.
Du skal gli inn i den...
...for å lege underlivet.
Det er vanskelig,
men som alt annet her,
blir du vant til det.
Så flott.
- Gjorde du dette? - Jeg og de andre jentene.
Det var på tide at vi ble,
jeg vet ikke, anerkjent.
Feiret.
Etter alt vi har gått igjennom.
Skjønner du?
Ja.
Spesielt siden vi bare har et par dager på å komme oss
før vi må tilbake på jobb.
- Vi får i det minste hvile under matingen. - Hvile?
Jeg skrubber heller gulv til knokene blør.
- Slutt. - Slutt med hva?
Later som du ikke bryr deg om babyen din.
Det er ikke min baby. Husker du?
Beklager at jeg sa det, Irene.
Det er flere måneder siden.
Jeg visste det ikke. Jeg kunne ikke ha visst det.
Nå som jeg vet det...
Jeg tror kanskje du burde prøve å knytte bånd med henne.
Jeg kan ikke.
Jeg vet at hun ikke er min.
Men hvis du nyter tiden du har med henne...
...mater henne, beroliger henne...
Kanskje det gjør tiden litt bedre.
Kanskje om mange år...
...blir det det eneste du holder fast ved.
Kan du ikke bare prøve?
Jeg vet du er lei av å late som.
Tro meg, jeg forstår hvor vanskelig det er.
Ikke bekymre deg for meg, Eleanor.
Om noen uker er alt dette over.
Og jeg kan gå videre med livet mitt.
Det kan vi begge.
På tide å spise.
Jeg hører deg. Jeg vet det.
Hvor er Irene?
Ikke at det angår deg, men hun er utskrevet.
Men det har ikke gått seks uker.
Hun var ute av stand til å amme. Vi måtte fri opp sengen.
Hvor dro hun?
- Hjem. - Hjem?
- Med foreldrene sine? - De hentet henne i ettermiddag.
Det var en varm mottakelse.
De er ivrige etter å gå videre, som en familie.
Hysj nå.
Vi har en sulten baby her.
Hei, Mathilda. Er du sulten, jenta mi?
Jeg er her.
Det er litt utslett. Forferdelige greier.
Alle de små sprekkene...
Og hvor tror du at du skal?
Jeg vet ikke.
Jeg bare...
Jeg må ut herfra.
Og jeg må ta henne med meg.
Jeg forstår.
- Gjør du? - Selvfølgelig.
Det er helt normalt å føle seg slik, så nært etter fødselen.
La meg spørre deg om noe,
hvor langt tror du at du kommer med to bleier og et teppe?
Barnet overlever ikke. Ikke du heller.
Du er ikke ved dine fulle fem til å ta et slikt valg.
Du har våknet til alle døgnets tider,
knapt spist eller sovet.
Hva med å hvile deg litt?
Så snakker vi om dette i morgen.
Du har rett.
Beklager at jeg bekymret deg, søster.
Det går bra.
Gå og få deg litt søvn.
Jeg vet du er i tåke.
Men i morgen vil alt være mye klarere.
Jeg lover.
Jeg hadde blitt vant til å late som.
Late som jeg var en jente oppdratt av bestemoren min i fjellene,
late som jeg var en foreldreløs sykepleier.
Og nå skulle jeg late som jeg var den samme
som gikk inn i det huset for ugifte mødre,
en ung kvinne som ikke ville og ikke kunne være mor.
Men jeg visste noe søster Madeline ikke visste.
Jeg visste at kjærlighet var nok til å bli en god forelder.
At jeg var nok.
Jeg måtte bare vente til rett øyeblikk for å bevise det.
Jeg kommer snart hjem, jenta mi.
Båten drar om en time, Mathilda.
Du rekker det hvis du skynder deg.
Jeg skriver til deg når jeg er i Amerika, og så kommer jeg tilbake for Covey.
Jeg finner et trygt sted hvor vi kan begynne på nytt.
Her. Det er min andel. Kakepengene. Nei.
Jeg kan ikke ta imot dette. Du har din egen familie.
Du er familien min.
Lov meg...
...å beskytte henne
og omfavne henne for meg hver eneste dag.
Jeg lover.
Gå nå.
Kom igjen. Før du mister motet.
Hvor er Mathilda?
Hvorfor vekket ingen meg for å amme?
Vår feil.
Kle på deg og gå ned på kjøkkenet.
Søster Madeline?
- For en skjønnhet. - Hun er helt perfekt.
Se på det, Ron. Jeg tror hun smilte til meg.
Hva gjør dere?
Ok, la meg ta meg av dette.
- Hallo. - Søster Madeline, du må stoppe dette.
- Vær så snill. - Alt er ok.
- Gi meg henne! Hun er min! - Alt er ok.
- Nei, du løy til meg! - Nei.
Vennligst ikke gjør dette.
- Vær så snill. - Å, ok.
- Jeg ombestemte meg. Tar alt tilbake. - Det er for sent!
Jeg visste ikke hva jeg gjorde. Jeg visste ikke hva jeg signerte.
- Jeg vil ha henne! - Kom.
Vær så snill! Det er babyen min!
Nei! Mathilda!
Nei!
Vær så snill!
De har bedt om en baby i årevis.
Og de har gått med på å beholde Mathilda som mellomnavn etter min anmodning, så...
En liten del av deg vil alltid være med henne.
Kan du trøste deg med det?
Kom igjen, kjære.
La oss pakke og dra.
Hvor skal jeg dra?
Du har gjort noe bra.
Gud vil lede vei, barn.
Jeg får aldri vite hva som holdt mamma unna.
Men jeg tror av hele mitt hjerte...
...at hun ville komme tilbake for meg.
Jeg må tro det.
I ukevis
gikk jeg rundt i gatene i håp om å finne deg.
Snakk nå, brødre og søstre. La våre byrder bli kjent!
- Hvis vi er stille, vokser smerten vår! - Og så så jeg ham.
- Min grunn til å fortsette å leve. - Og så spør jeg: Hvem redder oss?
Vi vil!
Hvis Gibbs Grant bare visste hva han bega seg ut på den dagen,
da jeg nesten gikk foran en buss i stedet for inn i armene hans...
Jeg vet ikke om han hadde fortsatt å gå.
Men jeg er så takknemlig for det.
Akkurat som jeg er takknemlig for tiden jeg fikk med deg,
Mabel Mathilda.
Du må vite, min førstefødte,
at selv om jeg ikke hadde mot til å fortelle familien min om deg,
er du alltid her med meg, med oss.
Du er overalt.
Vit det.
Beklager, jeg bare...
Jeg trenger en pause.
Byron.
Påskeliljene.
Jeg er lei for...
...at jeg kom uanmeldt
og stormet ut i går som en gal kvinne.
Mabel...
Kom igjen.
Det er noe du bør se.
Mamma var besatt av denne hagen.
Og nå, etter å ha hørt henne snakke om de blomstrende påskeliljene
da du ble født,
plantet hun disse for deg.
Mabel, jeg håper du finner trøst i å vite
at du ikke er alene i verden.
Når jeg når slutten av min tid her,
føler jeg meg nærmere moren min enn noensinne.
Om jeg bare hadde mer tid til å finne ut hva som skjedde med henne.
Kanskje dere kan gjøre det for meg, mine kjære.
B og B,
jeg vet ikke hva dere vil føle etter å ha hørt alt jeg har å si.
Dere kan være opprørte,
dere spør kanskje dere selv om dere kan få vite hvem jeg er.
Og dette er det dere må høre.
Dere har alltid visst hvem jeg er.
Den jeg er, er deres mor.
Mine barn, jeg har nådd slutten av min historie.
Dette er slutten for meg.
Jeg innser, selvfølgelig,
at jeg etterlater dere med så mange ubesvarte spørsmål.
Spesielt...
...om bryllupet mitt.
Og jeg forstår om dere fortsatt vil ha svar.
Så dere fortjener å vite at det fortsatt er noen der ute
som kan gi dere dem.
Noen som vet hva som skjedde.
Selv om jeg må innrømme
at jeg er redd for hva dere vil synes om dere finner ut sannheten.
Så vær så snill, før dere graver i fortiden,
bare vit at det kanskje ikke er det dere forventer.
Og vær så snill...
...prøv å forstå at ingenting ved den kvelden var lett.
Men til slutt
måtte det gjøres.
Oversatt av: S. Mile