Viděli jste...
Londýn nebyl zrovna bezpečný, ale byl to ďábel, kterého jsem znala.
Mohla jsem zapadnout.
Než jsem si uvědomila, že čím déle zůstáváte neviditelní,
tím víc bezvýznamní si připadáte,
až zcela zmizíte.
B a B,
Máte sestru.
Tajemství, o které jsem se nedokázala podělit ani s vaším otcem.
Zmínila se vaše máma v těch nahrávkách o mém biologickém otci?
Byla napadena...
jejím zaměstnavatelem zhruba ve stejné době, kdy ses narodila.
Napadena?
Mabel,
moje prvorozená.
Když jsem tě držela v náručí, věděla jsem, že chci být tvá matka.
Ale v tu chvíli už bylo pozdě.
Protože pravdou je, že nebylo mým rozhodnutím tě opustit.
Vzali mi tě.
Když jsem opustila Skotsko, byla jsem zmatená.
Tak moc jsem se snažila potlačit všechno, co se stalo.
Už dřív jsem vám řekla, že jsem v Londýně narazila na Gibbse.
Ale pravdou je...
že trvalo skoro rok, než se to stalo.
Těch prvních pár týdnů mi uteklo.
Pak mi ale začalo být zle.
Nemáte chřipku, slečno Douglasová.
- To je úleva. - Nevolnost, únava, závratě.
To jsou klasické příznaky raného těhotenství.
Chápu, že to není zpráva, kterou jste čekala.
Pamatujete si, kdy jste měla naposledy menstruaci?
Nevím.
Možná před dvěma měsíci?
A nenapadlo vás přijít na vyšetření dříve?
Víte, kdo je otec?
Pracovala jsem ve Skotsku...
když mě zneužil můj nadřízený.
Jinak se to stát nemohlo.
Rozumím.
Mladé dámy jsou v dnešní době tak emancipované.
Není divu, že dochází k takovým situacím.
Máte poblíž rodinu? Někoho, kdo vám může pomoct?
Ne, jsem tu sama.
A co práce? Máte prostředky k zajištění dítěte?
Od mého návratu do Londýna se mi nepodařilo najít práci.
No...
dobrou zprávou je, že dnes už máme i jiné možnosti.
Pokud se rozhodnete pro interrupci, je to bezpečné a zcela zákonné.
Můžu vám dát doporučení, jestli chcete.
Omlouvám se, ale potřebuju...
Potřebuju si to promyslet.
Jistě, ale nesmíte čekat moc dlouho.
Nemáte moc času.
Tedy...
přeju vám hodně štěstí.
Tehdy
neměli lidé jiné barvy pleti mnoho možností k ubytování.
A nemohla jsem se vrátit do penzionu
k dívkám z ostrova.
Byla jsem mrtvá.
Tak jsem si našla místo, kde mě nikdo nepozná.
Neměla jsem žádný plán ani podporu.
Jen jsem si přála, aby tahle věc...
tenhle problém...
nějakým způsobem zmizel.
Už dávno předtím jsem zjistila...
že jsem na to sama.
Vím, že se na mě pořád zlobíš, Covey.
Věř mi...
upéct dort na takovouto svatbu pro tebe je něco,
co jsem nikdy nechtěla.
Vím, že tě k tomu přinutil táta.
Chci být sama.
Tady.
Něco jsem ti přinesla.
Od tvé matky.
Když opustila ostrov, měla v plánu se pro tebe vrátit.
Ale požádala mě, abych ti to pohlídala, kdyby náhodou.
Abys vždycky měla u sebe kousek z ní.
Tak nějak jsme doufala, že se možná...
dnes ukáže.
A nějak tohle všechno napraví.
Byla by tu, kdyby mohla.
- Vím, že... - Přestaň.
Kdyby jí na mně záleželo,
nikdy by mě neopustila.
Nic od ní nechci. Teď už mě nezachrání.
A ani můj táta.
A ty taky ne. Takže...
odejdi, prosím.
Musela jsem se rozhodnout...
ale sotva jsem byla vůbec schopná přemýšlet.
A žadonila jsem o nějakou odpověď.
Nebo znamení.
- Ahoj, dítě. Můžu ti nějak pomoct? - Promiňte.
- Je kostel zavřený? - Ne.
Vypadáš rozrušeně, drahá.
Můžu ti pomoct?
To je v pořádku. Jen se vyplač.
Ani nevíte, jak je to už dlouho,
co mi někdo řekl něco skutečně milého.
Natož někdo z ostrova.
Máš potíže?
Čekáš dítě?
Tak to jsi na správném místě.
Kdy jste naposledy něco jedla?
ČERNÝ DORT
Církev vede tohle místo, určené zejména pro svobodné matky.
Snad tě utěší to, že v tom nejsi sama.
Nabízíme ubytování a stravu zdarma a až přijde čas,
pomůžeme ti umístit dítě do milujícího domova,
takže se nemáš čeho bát.
Co ty na to?
V nic lepšího jsem doufat nemohla.
Děkuji.
Normálně bychom šli nejdříve na příjem,
ale protože je pozdě, necháme to na ráno.
Teď tě chci představit dalším dámám.
Ticho, děvčata.
Ahoj, všichni. Tohle je Eleanor.
Bude tu odteď bydlet s námi
a věřím, že se tu s vámi bude cítit jako doma.
Ahoj, Eleanor!
- Těší mě. - Ahoj!
Sestro Madeline, můžu dát Eleanor talíř?
Ano, můžeš. Děkuji, drahá.
Jsem Irene.
Co říkáš na dušené hovězí?
No, abych byla upřímná,
moc toho v žaludku poslední dobou neudržím.
První týdny jsem jedla jen sendviče se sýrem a Marmitem.
Vlastně jsem jich snědla opravdu hodně.
Co takhle vývar s chlebem a máslem?
To ti uklidní žaludek.
- To zní skvěle. - Takže ve kterém jsi měsíci?
Myslím, že skoro ve třetím.
Tak to budeme rodit zhruba ve stejnou dobu.
Bude to zábava.
Jsi ještě v kontaktu s otcem dítěte?
Neboj.
Většina holek je na stejné lodi.
Já mám štěstí.
S Tommym spolu chodíme
už skoro dva roky.
A on ví, proč jsi tady?
Ano.
I když nechtěl, abych sem vůbec chodila.
Jak to myslíš? Proč ne?
Promiň, nechci vyzvídat.
Nemusíš mi říkat nic, co nechceš.
Ale měla bys vědět, že umím udržet tajemství.
Mí rodiče náš vztah nikdy neschvalovali.
Donutili mě sem přijít.
Všem říkají, že studuju v Bruselu.
Ale s Tommym máme plán.
Dostane mě odsud, až se to dítě narodí.
Vezmeme se a Henryho si necháme.
Bude to kluk, vím to.
Tommy ho chce pojmenovat po tátovi.
To je ale plán.
Kam půjdeš?
- Máš kde bydlet? - Ještě ne.
Ale Tommy má dobrou práci v továrně a šetří si.
Máš mě za blázna, co?
Ne, vůbec ne.
Jen si myslím, že opravdu chceš být mámou.
A co ty?
Ne.
Teď ne, možná nikdy.
Každopádně jsi v dobré společnosti.
Jsem ráda, že tu jsi s námi.
Měla jsi včera večer na ubytovně vše, co jsi potřebovala?
Ano. Děkuji. Bylo to pohodlné a tiché.
Dobře. Jsem ráda, že se zabydluješ.
Teď pár pravidel.
Jak jsem řekla, pobyt tady je zdarma,
ale abychom si pokryli náklady,
všechna děvčata musí pomáhat s vařením a úklidem.
Jsi ochotna to udělat?
Samozřejmě.
- Nebojím se trochy tvrdé práce. - Dobře. To ráda slyším.
Potřebuju, abys sama vyplnila tyto formuláře.
Datum narození a tak dále.
Můžu se zeptat,
jaká je rasa otce dítěte?
No...
je to Skot.
Dobře, ještě jedna věc.
Svým podpisem
umožníš církvi najít dítěti dobrý domov
se stabilní rodinou.
- Rozumíš, Eleanor? - Ano.
Chci tohle všechno mít za sebou a posunout se v životě dál.
Děláš správné rozhodnutí pro sebe i své dítě.
Od té chvíle byly mé dny rušné.
Od úsvitu do setmění...
práce byla těžká.
Ale byl to také vítaný únik.
A tak měsíce milosrdně ubíhaly.
A snažila jsem se
nemyslet na to, co se dělo uvnitř mého těla.
Srdeční tep dítěte zní skvěle.
Chceš si ho poslechnout?
Ne, díky.
Cítíš, jak dítě kope?
V tuhle dobu začíná být dost aktivní.
Nevím. Nevšimla jsem si.
Ten prcek by měl být už velký jako hlávka salátu.
Rádi se tam převalují a dělají salta...
Prosím, nechci to vědět. Děkuji.
Pokud vám to nevadí.
Dobře, jak chceš.
Odvážíme tě.
Od poslední prohlídky jsi moc nepřibrala.
Neudržím v žaludku žádné jídlo.
V takto pokročilé fázi je neobvyklé mít ranní nevolnost.
I když některé ženy se necítí dobře, dokud se dítě nenarodí.
Měla vaše matka stejný problém, když vás čekala?
To netuším.
Ale je mi špatně celý den.
Vidím, že se snažíš od toho dítěte distancovat
a to je v pořádku, chápu to.
Ale uvnitř tebe je dítě, ať se ti to líbí, nebo ne.
A když mu nedáš živiny, které potřebuje,
bude po narození nemocné a nikdo ho nebude chtít adoptovat.
Co mám dělat?
Všechno, co sním, hned vyzvracím.
Zkus menší porce.
I kdybys měla jíst jen hranolky, okurky nebo pudinkové sušenky.
Najdi si něco, co udržíš v žaludku a co můžeš jíst po celý den.
Rozumíš?
Co se děje?
Jde o Tommyho.
Rozmyslel si to.
Irene...
Říká, že není připraven být otcem.
Nepřijede si pro nás.
Nedovolím, aby mi to dítě vzali.
Ale podepsala jsi ten papír, že ano?
My všechny.
Ale...
možná ještě najdu způsob.
Možná ho po narození propašuju ven, když se nikdo nebude dívat.
Možná ho dokážu vychovat sama.
Proč se tě vůbec ptám?
Přišla jsi sem dobrovolně.
Nikdo tě nenutil.
Jak bys mě mohla chápat?
Říkala jsem ti, že dokážu udržet tajemství.
Takže když ti řeknu jedno ze svých, slíbíš, že uděláš to samé?
Samozřejmě.
Než jsem sem přišla, pracovala jsem v jedné kanceláři.
A můj nadřízený na mě byl moc hodný.
Myslela jsem, že mu můžu věřit.
Ale jednoho dne...
mě napadl.
A tak jsem skončila tady.
Eleanor, to jsem netušila.
To dítě nebylo počato z lásky.
Ne jako to tvoje.
Ale i když jsou naše příběhy velmi rozdílné,
obě jsme se ocitly ve stejné situaci.
Rodiče se mnou sotva mluví.
Všichni se ode mě odvrátili.
Irene...
Naučila jsem se,
že jediný člověk, na kterého se můžeš spolehnout, jsi jen ty sama.
Musíš si položit otázku...
jestli to dítě dokážeš vychovat sama.
Dokážeš si najít práci
a bydlení?
Dokážeš se každý den podívat do tváře toho dítěte...
které ti bude připomínat jeho otce?
Vím, že já bych to nedokázala.
Ale já to dítě chci.
Mám se ho prostě jen tak vzdát?
Musíš udělat to, co já
a připomínat si, že není tvoje.
Patří jiné ženě, jiné rodině
a bude mít s nimi dobrý život.
Lepší než cokoli, co bychom mu mohly ty nebo já poskytnout.
Čím dřív si tím projdeme, tím dřív to můžeme hodit za hlavu.
No tak, děvčata. Teď není čas na povídání. Copak nemáte práci?
Už jdu, sestro Janette.
Je to tu. Chvalte Boha.
Silná a vyrovnaná.
Máš v sobě bojovníka, Eleanor.
Počkejte.
- Můžu si ho poslechnout? - Jistě.
Tady. Poslouchej.
- Je hrozně rychlý. - To je normální.
Rostou tak rychle,
že srdce musí pumpovat ještě víc, aby stíhalo.
- Potřebuješ ještě něco, než půjdu? - Ne, díky.
Nevím, co budu celý den dělat.
- Nemám nic na práci. - Na tvém místě
bych byla ráda, že nemusím drhnout další špinavé prostěradlo.
Užij si odpočinek.
Ano, máte.
- Je to o dost jednodušší. - Děkuju.
Mám ji vedle postele.
Možná se tam vrátím, až usne.
Cítila jsem drobné chvění, ale ignorovala jsem ho.
Teď jsem poprvé
začala přemýšlet o tom, jak se ve mně hýbe ten maličký život.
Byl to kluk...
nebo holka?
Bude mít oči po mně...
nebo úsměv po matce?
A jaké naděje a sny bude jednoho dne mít?
Irene!
- Co je? Co se stalo? - Něco se děje.
Bolí to!
Vzbuďte někdo sestru Madeline. Řekněte jí, že Irene potřebuje pomoc!
Prosím. Rychle!
Mám břicho jako pěst.
- Co se to se mnou děje? - Nevím.
Když to bolí, stiskni mi ruku.
Tu noc, kdy Irene začala rodit, jsme ani netušili, co porod vůbec je.
To nic, Irene. Uklidni se. Odvezeme tě do nemocnice.
Nikdo nám nic nevysvětlil.
Co je s ní? Bude v pořádku?
Dítě je na cestě. Všechno je v pořádku.
Všechno bylo zahaleno tajemstvím.
A teď jděte spát, děvčata. Není to vaše věc.
Takže jsem mohla jen čekat.
Irene, tolik jsem se bála. Jak to šlo?
Musí odpočívat, stejně jako ty.
Teď ji nech na pokoji, ať může spát.
Pak tě přijdu zkontrolovat.
Jak se cítíš?
Je všechno v pořádku?
Kde je malý Henry?
Spletla jsem se.
Nakonec to nebyl chlapec.
Myslím, že je teď v dětském pokoji.
Jak je jí?
Jak jsi ji pojmenovala?
Nedala jsem jí jméno.
Ale řekli mi,
že tento měsíc byla třetím narozeným dítětem.
Takže do všech formulářů napsali jen „Dítě číslo tři“.
I když to nebyl kluk, jak jsi plánovala,
možná by ses cítila líp, kdybys jí dala jméno.
Něco, co má pro tebe zvláštní význam.
Ale není to moje dítě.
Takže nemá smysl ji pojmenovávat.
Je jen dítětem číslo tři.
A tvoje bude dítětem číslo čtyři.
Nebo pět...
nebo šest.
Čím dřív tohle překonáme
a hodíme to za hlavu, tím líp.
Nemám pravdu?
Je adopční den.
Snad se jednomu z těch párů zalíbí dítě číslo tři.
Pomodlíš se za mě?
Samozřejmě.
Určitě se o to zlatíčko poperou.
To by měli.
Připadám si jako dojná kráva.
Nechápu, proč nás tu drží šest týdnů,
když si můžou koupit sunar.
Prý kvůli nákladům.
A je to nejlepší pro miminko.
Ale co my?
Nevěřila ti, že ne?
Nevím, kolik toho ještě snesu.
Eleanor, proč nejsi v posteli?
Promiňte, nemůžu najít pohodlnou polohu.
To je škoda, protože porodní asistentka hovořila jasně.
Musíš zůstat v posteli, dokud ti nebude nařízeno jinak.
Irene, ty podlahy se samy nevydrhnou, že ne?
Už běžím, sestro Janette.
Dýchej zhluboka a zeširoka, Covey.
Zhluboka a zeširoka.
Opatrně.
Vy se mnou nepůjdete?
Dýchej zhluboka a zeširoka.
Eleanor, musíš dýchat.
Jestli chceš jednou plavat sama, má holčičko,
musíš se naučit ovládat svůj dech.
Dýchej zhluboka a zeširoka. Záběr po záběru.
Zkusíme to ještě jednou?
- Čeho se bojíš? - Toho, co je dole. Co nevidím.
Musíš dýchat, Eleanor.
Dýchej zhluboka a zeširoka. Budu přímo tady.
Nádech.
Výdech.
Nádech.
Výdech.
Nádech.
Chci to vidět.
Uklidni se. Tohle děláme u všech dívek.
Je to tak nejlepší.
Ne!
Chci to vidět!
Nádech.
Výdech.
Nádech.
Výdech.
Nádech.
To je ono.
Výdech.
Nádech.
Výdech.
Je to dítě v pořádku?
Paní Sheilo, je dítě v pořádku?
Paní Sheilo, prosím vás.
Gratuluji.
Máme tu zdravou dívku.
- Jsi tak rozkošná. - Bude o ni velký zájem.
Je čas ji nakojit.
Šup dolů.
„Bude o ni velký zájem.“
Jistě, moje sladká holčička s tmavými vlásky
a znaménkem na její dokonalé růžové hlavičce.
No tak, Eleanor.
Dítě se líp přisaje, když se posuneš trochu dolů.
Jmenuje se Mathilda.
Než jsem tě potkala, má prvorozená, bála jsem se, že mi budeš připomínat
tu strašnou věc, která se mi stala.
A pak najednou na mé minulosti nezáleželo.
Najednou jsi byla moje budoucnost.
Moje všechno.
Budeš ji kojit každé dvě hodiny v dětském pokoji.
Bez výjimky.
Jedna z nás tě vždycky vzbudí.
Prosím, vezměte ji pryč.
Řekla jsem bradu od hrudi...
Prosím! Já nemůžu.
- Musíš to zkusit znovu. - Prosím, odneste ji.
- Potřebuje nakojit. Bradu nahoru. - Co se to tu proboha děje?
Ať dělám, co chci, to dítě se nechce kojit.
Ticho, dítě. Zvedni jí bradu.
To už jsem zkoušela. Nejsem stroj.
Prostě...vezměte si ji.
- Já nemůžu. - Musíš to zkusit. Má hlad.
Zvedni jí bradu.
- Kousla mě! - Utiš se, Irene.
A pokračuj.
Vidíte?
- Nechce se přisát. - Proboha.
Prosím, nechte mě vrátit se k práci. Já už dál nemůžu.
Nechce se přisát. Máme jinou možnost?
Stejně ji jen rozčiluješ.
Odveď Eleanor zpátky na ubytovnu.
Můžu tu s ní ještě chvíli zůstat?
V nemocnici se moc nekojila.
Máme harmonogram.
Bude to tak pro ně snazší, až budou adoptovány.
Irene, pokračuj.
No, zvládla jsi to.
Jsi o krok blíž k cíli.
Jak se cítíš?
- Jinak. - Ano, jistě.
Až odezní šok, budeš se cítit jako rozpůlený krocan.
Vklouzneš si do toho...
aby sis zahojila přirození.
Je to divné,
ale zvykneš si na to,
jako na všechno v téhle díře.
To je krása.
- Tos udělala ty? - Já a ostatní holky.
Bylo na čase, aby se nám...
já nevím, dostalo uznání.
Abychom byly oslavovány.
Po všem, čím si naše těla prošla.
Víš, co myslím?
Ano.
Zvlášť, když máme jen pár dní na zotavení,
než nás pošlou zpátky do práce.
- Aspoň si můžeme odpočinout při kojení. - Odpočinout?
Radši budu drhnout podlahy, až mi budou krvácet klouby.
- Přestaň. - S čím?
Chováš se, jako by ti na tom dítěti nezáleželo.
Není to moje dítě. Pamatuješ?
Promiň, že jsem to řekla, Irene.
Ale bylo to už dávno.
Nevěděla jsem to. Nemohla jsem to vědět.
Ale teď, když to vím...
myslím, že by ses s ní měla pokusit sblížit.
Nemůžu.
Ne, když vím, že není moje.
Ale když si užiješ čas, který s ní trávíš...
když ji kojíš a konejšíš...
možná to pak nebude tak hrozné.
Možná to bude za pár let...
jedna věc, na kterou budeš vzpomínat.
Nemůžeš to aspoň zkusit?
Vím, že už máš dost předstírání.
Věř mi. Vím, jak je to těžké.
O mě se neboj, Eleanor.
Za pár týdnů bude po všem.
A já budu moct dál žít svůj život.
My obě.
Je čas nakojit děti.
Slyším tě. Já vím.
Kde je Irene?
Ne, že by ti do toho něco bylo, ale byla propuštěna.
Ale ještě neuplynulo šest týdnů.
Nemohla a nebyla ochotná kojit. Potřebovali jsme uvolnit postel.
Kam šla?
- Domů. - Domů?
- S rodiči? - Odpoledne si pro ni přijeli.
Bylo celkem vřelé přivítání.
Chtějí zase začít žít, jako rodina.
Tiše.
Máme tu hladové dítě.
Ahoj, Mathildo. Máš hlad, holčičko?
Jsem tady.
Má menší vyrážku. Hrozné.
Všechny ty záhyby...
Kam si myslíš, že jdeš?
Nevím.
Prostě...
Musím odsud pryč.
A musím ji vzít s sebou.
Rozumím.
- Vážně? - Samozřejmě.
Je úplně normální se takto cítit těsně po narození.
Na něco se tě ale zeptám.
Jak daleko si myslíš, že se dostaneš se dvěma plínkami a dekou?
To dítě nepřežije. A ty taky ne.
Nejsi způsobilá udělat takové rozhodnutí.
V noci se neustále budíš,
skoro nejíš ani nespíš.
Proč si neodpočineš?
A ráno si o tom promluvíme.
Máte pravdu.
Mrzí mě, že jsem vám nadělala starosti, sestro Madeline.
To nic.
Běž se vyspat.
Vím, že jsi zmatená.
Ale zítra bude všechno jasnější.
Slibuju.
Zvykla jsem si na předstírání.
Předstírala jsem, že jsem byla vychována babičkou v horách.
Předstírala jsem, že jsem sirotek a zdravotní sestra.
A teď bych předstírala, že jsem ta stejná osoba,
která přišla do toho domu pro svobodné matky.
Mladá žena, která byla neochotná a nezpůsobilá k tomu být matkou.
Ale věděla jsem něco, co sestra Madeline nevěděla.
Věděla jsem, že láska stačí k tomu, abych byla způsobilou rodičkou.
Že jsem byla dost dobrá.
Jen jsem musela počkat na správný okamžik, abych to dokázala.
Brzy budu doma, holčičko.
Loď odplouvá za hodinu, Mathildo.
Když si pospíšíš, stihneš to.
Napíšu ti, až budu v Americe a pak se vrátím pro Covey.
A najdu bezpečné místo, kde budeme moct začít znovu.
Tady. Můj podíl. Peníze na dort.
Ne. To nemůžu přijmout. Máš svou vlastní rodinu.
Ty jsi moje rodina.
Slib mi...
že ji budeš ochraňovat
a každý den ji za mě objímat.
Slibuju.
Tak už běž.
Běž, než ti rupnou nervy.
Kde je Mathilda?
Proč mě nikdo nevzbudil, abych ji nakojila nebo kvůli práci?
Naše chyba.
Obleč se a běž do kuchyně, ano?
Sestro Madeline?
- Krásná. - Je naprosto dokonalá.
Vidíš to, Rone? Myslím, že se na mě usmála.
Co to děláte?
Postarám se o to.
- Dobrý den. - Sestro Madeline, musíte to ukončit.
- Prosím. - Všechno je v pořádku.
- Dejte mi ji! Je to moje dítě! - Všechno je v pořádku.
- Ne, lhala jste mi! - Ne.
Prosím, tohle mi nedělejte.
- Prosím. - Dobře.
- Rozmyslela jsem si to. Beru to zpět. - Už je pozdě!
Ne. Nevěděla jsem, co dělám. Nevěděla jsem, co podepisuju.
- Prosím, chci ji! - No tak.
Prosím! To je moje dítě!
Ne! Mathildo!
Ne!
Prosím!
Už léta se modlí za miminko.
A souhlasili, že Mathilda bude na mé přání jejím prostředním jménem...
Malý kousek tebe s ní bude navždy.
Najdi v tom svou útěchu.
Pojď, drahá.
Zabalíme ti věci a vyrazíme.
Kam půjdu?
Udělala jsi správnou věc.
Bůh tě povede, dítě.
Nikdy se nedozvím, proč se máma nevrátila.
Ale z celého srdce věřím...
že se pro mě chtěla vrátit.
Musím tomu věřit.
Celé týdny...
jsem bloudila ulicemi a doufala, že tě najdu.
Mluvte, bratři a sestry. Podělte se o vaše břímě!
- Když mlčíme, naše bolest roste! - A pak jsem ho uviděla.
- Můj důvod žít dál. - A pak se ptám, kdo nás zachrání?
My to dokážeme!
Kdyby Gibbs Grant věděl, do čeho se toho dne pouští,
kdy mě málem srazil autobus, než jsem mu padla do náruče...
Nevím, jestli by šel dál.
Ale jsem moc vděčná za to, že to udělal.
Stejně jako jsem vděčná za čas strávený s tebou,
Mabel Mathildo.
Musíš vědět, má prvorozená,
že i když jsem nenašla odvahu říct o tobě své rodině,
pořád jsi tu byla se mnou, s námi.
Jsi všude.
To si pamatuj.
Omlouvám se...
potřebuju pauzu.
Byrone...
ty narcisy.
Moc mě to mrzí...
že jsem přišla bez ohlášení
a včera utekla jako šílená.
Mabel...
pojď.
Něco bys měla vidět.
Máma byla touhle zahradou posedlá.
A když slyšela o narcisech, které byly v květu,
když ses narodila,
zasadila je tu pro tebe.
Mabel, doufám, že ti bude útěchou vědomí,
že na tomto světě nejsi sama.
Jak se můj život chýlí ke konci,
cítím, že mám ke své matce blíž než kdy dřív.
Kéž bych jen měla víc času zjistit, co se jí stalo.
Možná to pro mě můžete udělat, má zlatíčka.
B a B,
nevím, jak vám bude po tom všem, co jsem vám řekla.
Možná budete rozrušení
a budete se ptát sami sebe, zda se někdy dozvíte, kým jsem opravdu byla.
A chci, abyste slyšeli tohle.
Vždycky jste věděli, kdo jsem.
Jsem vaše matka.
Mé děti, jsem na konci svého příběhu.
Tohle je můj konec.
Samozřejmě si uvědomuju,
že vám zanechávám tolik nezodpovězených otázek.
Obzvlášť...
o mé svatbě.
A chápu, pokud stále chcete odpovědi.
Zasloužíte si vědět, že pořád existuje někdo,
kdo vám je může dát.
Někdo, kdo ví, co se opravdu stalo.
Ale musím přiznat,
že se bojím, co si pomyslíte, když zjistíte pravdu.
Takže prosím, ještě než začnete pátrat po minulosti,
uvědomte si, že nemusí být taková, jakou čekáte.
A prosím...
pochopte, že nic z té noci nebylo snadné.
Ale nakonec
to bylo nutné udělat.
Překlad titulků: Peter Gejdoš