Чарльзе, Ліззі, сюди!
Чекаєте церемонії? Поздоровляю. Ліззі.
Чарльзе, всміхнися.
ПРИЗ «СОБАКОЛЮБ»
ОПІКУНИ РОКУ
Ви просто шикарні.
Приємно, що виграли нагороду «Опікуни року»?
Ця номінація для мене честь.
Чарльзе!
Чарльзе.
Чарльзе, ану дай. Я пакую речі.
Що?
Ти вже забув? День народження Марії.
Не забув.
Ти їдеш на ранчо Маріїної хрещеної кататися на конях і спати в хатині.
Класичні вихідні з подругою.
Я помилялася. Ти все запам'ятав.
Круто мати найкращу подругу.
Я не знала, що це так кльово, але тепер розумію.
-І я лишаюся за старшого. -За старшого? Над чим?
Ти забула?
-У суботу нам привезуть цуцика. -Не забула.
Я збиралася скласти детальний список справ,
але не встигла.
Ти точно сам упораєшся?
-Чарльзе, ви неймовірний. -Ви все робите самі?
Аякже. Щасливої дороги. Я впораюся.
Нагадати, щоб ти не заходив у мою кімнату,
-поки мене нема? -Не потрібно.
Пам'ятай: якщо зайдеш туди – це
серйозне правопорушення.
Обіцяєш?
Обіцяю.
-Зубну пасту? -Взяла.
-Піжаму? -Взяла.
Подарунок для Марії?
-Точно взяла. -Що даруєш?
-Набір для браслета дружби. -Забагато всього.
Заздриш?
Верховій їзді? Безперечно. Плетінню браслетів? Не дуже.
Знаєш що?
Тату, що це на тобі? Марія от-от приїде.
Не бійся. Я зніму одразу, як вона мене побачить.
Тату!
Позичив у лейтенанта Флекмана. Дати тобі на вихідні?
Не треба, дякую.
Круто!
Їдеш за місто з новою подругою.
А ти сам шукаєш дім для цуцика.
Ніби ми вам уже не потрібні. Та в разі чого
ось тобі телефон – дзвони і я приїду рятувати.
-Це я вмію. -Заспокойтеся.
Це ж нічого такого.
Марія!
Ага. Нічого такого.
-Вітаю. -Вітаю.
Це тобі.
Це твій день народження. Чому дарунок мені?
Морква для Саллі, твоєї конячки.
Руда кобила з розкішною гривою,
-і вона спить стоячи. -Як і всі коні?
-То ти готова. -Як завжди.
-Зібралася? -Так.
-Па-па. -Па-па.
Дзвони, якщо буде потрібна допомога з собакою.
-Не буде! -Не заходь у кімнату.
Добре!
Удома буде так тихо.
Непосида!
Непосида вже тут.
Непосида! Непосида, вгамуйся.
Пробачте.
Я прочинила двері і він шмигнув до вас у двір.
Непосида.
Назад!
Пусте. Просто йому тут подобається.
Йому всюди подобається.
Ми хотіли завести маленького песика у маленькій квартирі,
-але… це не для Непосиди. -Непосида!
Йому потрібно багато простору, бо він постійно… бігає.
-Та невже. -Я ж вас не обтяжую?
Доктор Еббі сказала, що як песику потрібен дім,
то краще за Пітерсонів – о боже – я нікого не знайду.
-Непосида! -Ми їй за це подякуємо.
Непосида!
Добре, що ви прийшли до нас.
Непосида у хороших руках. Непосида!
Чому ж ви його так назвали?
Цуценята шукають дім
«Непосида»
Ти перша, кого Марія запросила на ранчо.
Мабуть, дуже любиш коней.
Цей мені дуже подобається.
-Це Перекусик. Мінікінь. -Я помітила.
Я така рада. Верхова їзда тобі сподобається.
Ти ще не їздила верхи?
Я каталася на поні в ТЦ, тож зумію.
СЕР ҐАЛАХАД
Ого. Це не мінікінь.
Аж ніяк. Це мій новенький – сер Ґалахад.
Сер Ґалахад – найшляхетніший лицар короля Артура.
Він шляхетний, але часом дуже норовливий.
Ходімо. Твій кінь отам.
Це Саллі. Вона любить, коли її гладять по шиї.
Привіт!
Тут не обійтися без драбини.
Непосида. Непосида.
Ось ти де.
Чудово. Хороший песик.
Нарешті піймав.
Непосида!
У нас дещо сталося.
Не турбуйтеся. Я його вгамую.
Склав план дресирування.
Може, розкажеш про нього детальніше?
Не зараз. Спершу його піймаю.
Цим розчісуванням ти Саллі розпестиш.
Ми йдемо кататися, а не на подіум.
Вона така красива.
Ліззі, не бійся.
Їдьмо. Ще буде час на розчісування.
Точно? Думаю, вона хоче ще моркви. Вигляд голодний.
-Правда ж, голодний? -Вона наїлася. Сідай.
-Це що? -Собачі кульки.
Приготував за бабусиним рецептом тюфтельок.
Непосида не встоїть.
Виманимо ними Непосиду зі схованки назад у кімнату.
Думаєш, він ховається? Може, спить.
Навряд.
Непосида.
Який вид.
Так високо.
Хіба не чудово? У мене щоразу метелики в животі.
Я теж щось відчуваю.
Ліззі, поїдемо дуже повільно.
Я вас виведу, та якщо тобі буде некомфортно – вернемося.
Та ні, все чудово. Цілком.
Так.
-Непосида! -Непосида!
От біда.
О ні.
У кімнату Ліззі не можна.
Чарльз, ти стараєшся, а дресирування займає час.
Ти найкраща. Дякую за розуміння, мамо.
Даю тобі день, або почнемо шукати альтернативу.
Домовилися?
Кульку?
Що?
-Вони не шкідливі для людей. -А, так.
-Я ж казала, що класно. -Цілком.
Розслаб плечі й зігни коліна.
Отак. Ти швидко вчишся.
Ґалі вимагає обіднього яблука. Ти в нормі? Він зачекає.
Ідіть. Усе добре.
Добре. Я спостерігатиму з ґанку.
Ти молодчина.
Дякую.
Майор хоче вийти із загороди.
Ти не проти? Ми скоро повернемося.
Не проти. Пройду кілька кіл з Саллі.
-Познайомимося ближче. -Супер.
Ходімо.
Саллі, прошу, стій на місці.
Непосида кмітливий, але до завтра він слухняним не стане.
-Попроси про допомогу. -Я не дзвонитиму Ліззі.
Я не про Ліззі. На. Прихопив про всяк випадок.
Садочок для цуциків. З купоном перше заняття безплатне.
Ні!
Ти не зрушила з місця?
Що? Хіба це те саме місце?
Який дивний збіг.
Саллі хоче йти далі. Готова?
Привіт, золотко. У тебе все добре?
-Тебе забрати? -Ні.
-Усе добре. Ніби. -Ви з Марією не посварилися?
Марія класна, а верхова їзда – не дуже.
Вона твоя найкраща подруга.
Розкажи їй, і вона все зрозуміє.
Можливо.
А якщо ні? Не хочу псувати їй свято.
Мушу йти.
Робимо браслети?
-Маріє… -Це найкращий подарунок.
Хоча ні, не найкращий. Найкращий – що ти тут зі мною.
Знаєш, я все життя їжджу верхи,
та вперше маю з ким розділити цю радість.
Класичні вихідні з подругою.
-Браслети! -Добре.
Чи ти думав, що вернешся в садок?
Така назва краща, ніж «школа покірності».
Ми не кажемо «покірність». Ми кажемо «лояльність».
Що ж, починаймо. Ідемо колоною, песики зліва.
Не поспішаючи. Дуже добре.
-Непосида, йди. -Давай.
Ідіть.
-Так. Бачиш, це… О ні! -Чудово.
Сюди.
-Стій! Непосида, перестань! -Годі! Ні!
Кеті, глянь, який браслет мені зробила Ліззі.
Підкова й пів серця. Друга половинка – у Ліззі.
Яка краса. Майор і Саллі готові до прогулянки.
-А ви готові? -Так.
Я візьму моркви в дорогу. Чекатиму надворі.
Власне, мені ногу судомить. Треба порозтягуватися.
-Їдь сама. Зі мною все буде добре. -Точно?
Авжеж. Ми ж для цього сюди приїхали.
Добре, дякую.
Сьогодні в особливого песика особливий день.
З радістю вручаю цей диплом Гарлі.
Тримайте.
Отак.
Ні!
Непосида!
Пробачте. Його важко контролювати. Тому ми тут.
Розумію, але, на жаль, не допущу його до групових занять.
Але я дресирую і приватно.
Можна знову скористатися купоном?
На жаль, ні. Удачі вам з ним. Бувай, Непосида.
Ти такий милий.
-Пощастило Марії з подругою. -Нам обом пощастило.
А Ґалі – ні. Він не може пристосуватися до інших коней.
Бідолашний. Тому він такий дратівливий?
Думаю, він не хоче тут бути,
але дратується, бо не знає, як це сказати.
КНИГА ПОРІД ТЕР'ЄРИ
-Ще трошки! Давай. Ближче. -Ні, лівіше. Ні, не…
Це безглуздо. Не має бути так складно.
Якби Ліззі була тут, то підійшла б до шафи,
узяла б книжку й прочитала про рассел тер'єрів.
Ні. Я про те, як дістати книжку.
Якщо зайдеш ти, це буде порушення,
та хіба вона щось казала про мене?
Ні.
Ця. Є!
Добре.
«Велика книга собачих порід» Бартона. Том дев'ятий. Тер'єри.
Ми хочемо тебе зрозуміти, друже.
«Породу названо на честь отця Джона Рассела.
Цю мисливську породу вивели в Англії».
«Рассел тер'єр Майкі і його друг – кінь Себастьян».
Ми були біля озера, і Майор зупинився привітатися з качками.
Це було так мило. Жаль, тебе не було.
Нічого. Я допомогла Кеті почистити щітки для гриви.
Це теж забава.
-Нозі вже краще? -Так.
Чудово. То поїздимо, поки нема батьків.
А тоді покажемо їм, чого ти навчилася.
Може, краще ти покажеш? Ти більше вмієш.
Я покажу, як розчісую коней.
Та ну, Ліззі. Байдуже, що ти вмієш.
-Головне, щоб тобі подобалося. -Добре.
От і чудово. Ходімо по Саллі.
Давай.
-Зачекайте! Ми з вами. -Ви ж збиралися до Семмі.
-Ми передумали. -Синку, ви обидва не вміститесь.
Ми ж повинні забрати Ліззі й Марію.
На. Ти впораєшся.
Ну все. Па-па, Непосидо.
-Па-па. -Бувай, Семмі.
Дивно, що ти так хочеш до сестри.
Мабуть, маєш таємний план щодо Непосиди?
Авжеж.
-Добре. Ходімо. -Їдьмо.
Непосидо, ідемо.
Пам'ятай: ліву ногу в стремено, а правою рукою…
Маріє, зізнаюся.
Я не хочу.
Що?
Я…
Я не люблю верхової їзди. Узагалі.
То весь цей час…
я вдавала, що це не так, тобто
не була з тобою до кінця чесна.
На.
Ти варта кращої подруги, яка завжди казатиме правду.
Прости.
Це я винна.
Чому ти?
Бо я відчувала, що тобі це не подобається,
але вдавала, ніби це не так.
Якби я не хотіла, щоб ти полюбила верхову їзду так само, як я,
ти б давно сказала, що тобі не подобається.
Я хотіла, щоб вихідні минули ідеально.
Як і я.
Простиш мене?
Ти серйозно? Авжеж прощу.
І ти мене прости.
Дружба – щось нове для нас, і ми ще вчимося.
Ми любимо вчитися, тому це завдання нам під силу.
Ми стали ще ближчими подругами?
Най-найкращими подругами.
Візьми.
Надіюся, план подіє.
Від цього залежить доля наших меблів.
Попросимо Ліззі й Марію підвести коней до паркана.
А я підведу Непосиду.
Вони зможуть дивитися одне на одного, але не…
О ні!
-Непосида? -Так.
Аж не віриться. Сер Ґалахад не дуже товариський кінь.
-Зараз товариський. -Ще і який.
Ти їй подобаєшся.
І вона мені. Трошки.
Ви мусите це побачити. Бігом!
Добре.
Нічого собі.
Який щасливий кінь.
І виснажений цуцик.
Непосида шукає новий дім.
Схоже, вже знайшов.
Невже? Ти його візьмеш?
Ґалі на інше не погодиться.
Ти таки поміг Непосиді.
Без тебе я не зумів би.
-Таки зумів. -Майже.
Якби не твоя книжка, я не дізнався б,
що рассел тер'єри добре ладнають з кіньми.
Стоп, яка ще книжка?
З полиці у твоїй кімнаті.
-Ти заходив у мою кімнату? -Не зовсім.
Серйозне порушення! Чарльзе, ти серйо…
Я поїхала всього на день…
ЗА СЕРІЄЮ КНИЖОК ЕЛЛЕН МАЙЛЗ
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська