Хлопчик-вовчик та Дивофабрика
РОЗДІЛ 13
«У якому ніхто не починав перший!»
Знаєте що? Думаю, це булонайкраще святкування Дня староспритів.
Бліпе, що це?
Гравітаційне яйце віддвоюрідного діда Койла.
Але воно трохи барахлить.
Гей!
Мої листочки! Бліпе, вимкни!
Секундочку.
-Зандро!-Що?
Нещасна наша кімнатка.
Усе потрощено.
Хто міг це зробити?
Нормане.
Привіт.
Я знаю хто.
Талі.
Ні!
Як ти знаєш?
Вона на мене отак глянула.
Завжди вона так.
Це занадто навіть для Талі.
Чекайте.
Може, спершу спробуємо з'ясувати…
Ага, аякже. Або розіграємо їх.
«Розі граємо»?
Вони розіграли нас, ми розіграємо їх.Вони заслужили.
Люблю розіграші!
Зробимо дзвінок-розіграш?По телефону?
«Тефелому»? Що таке тефелом?
Можеш почухати мені ріжки? Я не дістаю.
Коли вже обід? Їсти хочеться.
Дзень-дзень! Дзень-дзень!Дзень-дзень!
Дзень-дзень! Дзень-дзень!
Добридень, спритеня.
Це я, професор Люкскрафт. Слухаєш мене?
Так, професоре.У мене неприємності?
Неприємності в тебе такі великі,що їм кінця-краю не видно.
Тому доведеться тобі заспівати пісню«Пробачте мені».
Пісню «Пробачте мені»?
Так. Стоячи на одній нозі.
Пробачте мені, ля-ля-ляМені так прикро, ля-ля-ля
Ля-ля-ляПробачте мені, хоч би що я накоїв
Моя черга, моя!
Дзень-дзень!
-Алло?-Алло!
Мене звати Ґордон.
Як поживаєте?
Ніхто про це ніколи не питає.Так приємно, що нарешті…
Ніякий я не Ґордон!
Ох, ну я й поганець!Прямо бешкетник.
Ну що, ми непогано розім'ялися,та треба їх розіграти по-справжньому.
Так? Що ти придумала?
Гей, Бліпе. Можна взятитвоє гравітаційне яйце?
Чесне слово, воно зі мною розмовляло.Його звати Ґордон.
Зандро, це ти?
Я тобі покажу.
Дай тільки спущуся вниз, я тобі…
Хоч би що ви надумали робити –не робіть!
Вам уже пора спати.Відбій через 15 хвилин.
Ага, ага.
Я все чув.
Дивіться мені, сприти,а то запишу вас… у список.
Отож-бо й воно. Ану ворушіться.Відбій через 14 хвилин!
Визнаю: з гравітаційним яйцемвийшло значно краще, ніж з дзвінком.
Дякую, дякую.
Зандро.
Водяні сфери?
А це що таке?Ви всі повинні бути в ліжках!
Ой-ой!
Ну, все!
О, ви всі тут.Здається, я дещо зрозумів…
Гей, Бліпе. Що це таке?
Що? Це? Не знаю.Я не це хотів показати.
-Я хо…-Але звідки воно тут?
-Бліпе, ти не бачив, хто його приніс?-Ні. Я був зосереджений на…
-Подарунок!-Стеблику, ні!
Ну, тримайтеся.
Дельфін-блищик!
Треба придумати,як добряче поквитатися з Талі.
Давай, Стеблику. Думай, думай, думай.
От би зараз синього киселю.Після нього легше думається.
Синього киселю, кажеш?
-Готовий!-Ґордон?
Давай, Стеблику!
Вимикай, Стеблику.
О ні.
Вимикай, кажу. Стеблику.
Ой-ой.
Це що там у вас, бій під час відбою?
Негідники! Негідники!
-Привіт.-Норман!
Зандро, я тебе розігруватиму все життя.
Уже шкодуєш, що все це почала?
Та про що ти?Ми нічого не починали, це все ви.
Ви потрощили нашу кімнату!
Ми не трощили!
Трощили.
Не трощили!
Трощили!
Вони не трощили.
Коли ми зайшли, я зрозумів,що щось не так.
Ви всі поспішили з висновком,а я почав розслідування.
Першою зачіпкою було зів'яле листя.
Я знав, що Стеблик ніколи бне занедбав своїх рослинок,
а Талі ніколи б навмисноне стала їх в'ялити.
Потім я знайшов цю іржаву ложку.
Ложки за одну ніч не іржавіють,
а я нею користувавсяякихось два дні тому.
На ліжку я побачивці незвичні сліди зубів.
І тоді все почалоставати на свої місця.
Лишився останній експеримент,щоб підтвердити мою теорію.
Так я й думав.
Що?
Безладники.
Думаю, щонайменше два різні види.
Що безладники забули в нашій кімнаті?
Напевно, щось шукали.
Або когось.
Я ж казала, що це не ми.
Вибач, що я не вірила.
Професор Люкскрафт?
Хлопчик-вовчик.
Хлопчику-вовчику…
а чому ти синій?
РОЗДІЛ 14
«У якому Хлопчик-вовчикпочинає тренуватися»
Що саме сказав Снеффтон?
Що Люкскрафт хоче мене бачити.
Саме тоді, коли ми прибираємо.Як зручно.
Вовчику, мені це не подобається.
Ти пропустиш сніданок.А потім у нас Пташина лабораторія.
Так хотілося показати тобі дятла,над яким я працюю.
Вибач, Стеблику. Мушу йти.Може, він нарешті щось пояснить.
-Спитай, де він був.-Спитаю.
-І потім усе нам розкажи.-Розкажу!
Та де ж воно? Де воно?
Професоре Люкскрафт, у вас усе добре?
Так, хлопчику мій, краще не буває.
Ви щось загубили?
Ні-ні. Воно саме там, де я його лишив.Треба лише згадати, де.
Я, звісно, радий, що ви повернулися,але маю до вас питання.
Спершу ви мені сказали,що я маю здібності,
потім взяли й зникли.
А тоді раптом ввалилися крізь вікно.
Це було питання?
Ну, ось моє питання. Де ви були?
Де був? А де я не був?
Я скрізь був. Був, пішов, знов був.
Нема коли говорити про буви, хлопче.
Є ще одне питання.
Я знайшов спогад.
З дитинства.
І ви в ньому були.Хотіли мене забрати сюди.
І ви казали…казали про якесь пророцтво.
Спогади – така чудернацька штука.
Професоре, скажіть.
Це пророцтво якось пов'язане зі мною?Чи з моїми здібностями?
Розумію, тобі кортить усе дізнатися.
Дізнаєшся, як настане час.
Та спершу треба серйозно поговоритипро ці твої здібності.
Як у тебе з ними? Ти тренувався?
Досліджував, на що здатний?
Я створив кроля! Чи щось схоже.
-Кроля?-Щось схоже.
Може, покажеш мені?
Як думаєш, що це?
Це аркуш паперу, професоре.
Не що це зараз. Що це могло б бути?Використай уяву, хлопче.
Папуга?
Дуже добре.
Але якийсь він неживий.Відпочиває? Як тебе звуть, папужко?
Професоре, це ж не справжній папуга.
З цим настроєм і не буде.
Здається, папуги мають літати?
Ті, яких я знаю, літають.
Застосуй свої здібності,змусь його полетіти.
Бачу, є над чим працювати.
Вибачте, професоре. Іноді вдається.
А іноді я не можу викликатиті штучки, верчики.
Так, верчики бувають… вередливі.
Якщо верчики не йдуть до тебе,тоді ми мусимо йти до них.
Ух ти. Куди він веде?
Дізнатися можна лише так.
Дедалі дивасніше й дивасніше.
Професоре Люкскрафт.
Гарна забава? Руки-ноги цілі?Два, три, чотири. Добре. Ходімо.
Тут темно. Нічого не видно.
А хіба не з цьогопочинається творчість?
Навпомацки йдеш у темрявів пошуках вогника натхнення.
Де це ми?
Так багато верчиків я ще не бачив.
А, так. Думаю, ми вже недалековід серця Фабрики.
Серця?
Верчиками сприти оживляють свої витвори
з давніх-давен, але митак і не з'ясували, де вони беруться.
Вони ж мають звідкись братися.
«Серце Фабрики».
-Саме так.-Можна його побачити?
Мій любий хлопчику,ніхто не знає, де воно.
А як же ви знаєте, що воно є?
Усе має серце.
Щоб почати відточуватисвій творчий хист,
спершу треба порозумітися з верчиками.
Порозумітися?
Щоб керувати верчиками,треба їх розуміти.
А їм треба розуміти тебе.
Здається, вони тобоювже зацікавилися.
Ану, верчики, йдіть до мене.
Якщо я їм цікавий, то чомуне можу ними керувати, як ви?
Бо в мене трошки більше досвіду.
Почнімо з простого. Де твоя пташка?
Зосередься. Викинь з головивсі інші думки.
Відчуй верчиків довкола.
Давайте, верчики, давайте! Хай летить.
Мій любий хлопчику,верчикам не наказують.
Не можна їх квапити.
Це має бути ніби спільна робота,розмова.
Як же з ними розмовляти,коли вони мене не слухають?
Як же з ними розмовляти,коли ти їх не слухаєш?
Спробуй, хлопче.
Слухайте, верчики. Я думаю,що ми могли б подружитися.
Якщо вам не важко,наповніть цього папугу…
Відкрийся їм. Нічого не приховуй.
Хай вони побачать, хто ти насправді.
Ви не можете сказати, як це зробити?
Я не можупросто підказати тобі відповідь.
Усі повинні знайти унікальний зв'язокз творчою енергією.
І як його знайти?
А в цьому, хлопчику мій,ти сам розбирайся разом з верчиками.
Я ж навіть не знаю, з чого почати. Я…
Професоре. Професоре!
Ну, прекрасно.
Пухнатику, зроби мені бороду.
Добридень, мої любі верчики.
Тра-ля-ля, тру-ля-ля.
Будьте ласкаві, порозумійтеся зі мною.
Та що ж таке?
Ну будь ласочка.
Слухайте, та просто…
Ну будь ласка!
Усе дарма.
Давай, вовченя.
Ну, ось. Йому вдалося. Неймовірно.
Тобі вдалося, вовченя!
-Не зупиняйся.-Це воно?
Так, хлопчику мій, так.
А тепер скеруй їх у пташку.
Подіяло!
Я знав!
Спокійно.
Досить, хлопче.
Що сталося?
-Професоре, що таке?-О, нічого. Усе добре.
Краще не буває.
Ти не стримав свою уяву, от і все.
Сумнівів не лишилося.
-Ти – дитя з пророцтва.-Тобто пророцтво таки є!
Воно каже, що в дуже темні часилюдська дитина
відновить рівновагу у світі.
-Темні часи?-Безладники.
Вони стають щодень сильніші.Я сам це бачив.
То ось, де ви весь час були.Шпигували за безладниками.
Ти мусиш навчитися контролювати уяву,
відточити свої здібності.
-Я тебе навчу.-Добре, я згоден.
Як круто. Скоріше б розповістиЗандрі й Стеблику.
Хлопчику мій, це не гра.
Проти нас діють сили хаосу,сама сутність нищення.
Якщо хтось дізнається, хто ти…
Добре подумай,перш ніж розповідати іншим,
заради їхньої ж безпеки. І твоєї.
Їхньої безпеки?
Що ж, на сьогодні достатньо.
Вертайся у свою кімнату.
Зранку зустрінемосьі почнемо тебе тренувати.
А потім як завіє вітер,
і я такий… Вовчику, ти повернувся!
Зроби з цим щось.
Моя пташка!
І… вона полетіла.
Як усе пройшло в Люкскрафта?Що він сказав?
Нормально.
Він сказав не привертати уваги,як завжди.
А як Пташина лабораторія?
Стоп! Не забігай наперед, Вовчику.
Коли ти пішов, я почистив зуби,потім умив свій листочок,
а потім подумав:«Що взяти з собою на обід?».
Переклад субтитрів: Ольга Сушицька