Хлопчик-вовчик та Дивофабрика
РОЗДІЛ 8
«У якому Хлопчик-вовчикзнаходить спогад»
Бідний Вовчик.
Думаєш, Люкскрафт дуже розсердився?
Я намагаюся слухати.
Він же був оточений безладниками.
Скажи, Пухнатику?
Ага.
І взагалі, добре, що Вовчик був з намиі всіх урятував.
Будь-який герой так і вчинив би.
Безладники такого не очікували.
Він такий: «Бум!» А вони такі: «О ні!»
-А я такий…-Стеблику! Цить, будь ласочка!
Я щось не те зробив?
Ні. Слухай, я просто…
Не знаю, чому він тобі так подобається.
З ним коїться щось дивне.
Каже, що він людина, але що то булов Лабораторії вартових?
Таких людей я ще не бачила.
Чи знаємо ми взагалі,хто він насправді?
Він наш друг.
Відколи це нам потрібні ще друзі?
Забудь. Давай просто… слухати.
А потім «бум»?
Бум.
Здається, ми по-різному розуміємо,що таке «не привертати уваги».
Пробачте, професоре.
Я не хотів влаштувати виставу.
Я дуже стараюся тут не виділятися.
Прошу, не відправляйте мене додому.
Додому? У жодному разі.Зараз тобі точно не можна вертатися.
Не можна вертатися?
Тобто, якщо хочеш лишитися,залишайся, авжеж.
Авжеж.
Ти й досі маєш той прибамбас?
Прибамбас?
Ви про Екскалібум! Так.
Ну, те, що від нього лишилося.
Кажеш, ти його сам зробив?
Так, але раніше він не діяв.
Коли безладники почали наближатися,
здається, я забув, що він несправжній.
Забув?
Так. Він здався мені справжнім.На якусь мить.
Не знаю, як це пояснити, та заразя не можу його змусити працювати.
Думаю, він зламаний.
Дивовижно.
Ви його полагодите?
Гей!
Сила не в цьому шматку картону,хлопчику. Вона в тобі.
У мені?
Це ж ти його зробив?
Ну, так.
І летючий мішок, який тебе заніскрізь вікно, теж ти зробив?
Це скоріше реактивний рюкзак, а не…
Хвилиночку. А як ви про це знаєте?
Це ти даєш усім цим витворам силу.
Це майже по-спритськи.
По-спритськи?
Тобто це значить…
Я що, сприт?
Я сприт!
Я знав, що мені не місце серед людей!
Моє місце тут. Усе-таки я сприт!
Ти не сприт, мій хлопчику.
Ти людина.
Але…
Ви впевнені? Я такий, як і всі?
Ти, безперечно, не такий, як усі.
Ти не такий, як будь-хто, вовченя.
Вовченя?
Вовченя.
Я знаю, хто ти й ким станеш.
Ти слухаєш?
Так. Перепрошую, що?
Та ти не турбуйся.
Просто не знімай маскиі тримайся в тіні.
Заждіть. Якщо я все-таки людина,що сталося в Лабораторії вартових?
У мене таки є здібності?
Усе дізнаєшся у свій час.Усе у свій час.
А це що таке?
Ми не підслухували! Ні-ні.
Ми просто притулилися.
Так, точно. Притулилися.
Іноді треба до чогосьзручненько притулитися.
Не привертайте до себе уваги.Зовсім-зовсім, а не як увесь цей час.
Не можна, щоб інші дізналися, хто він.
Що? Чому? Хто я?
Годі запитань.
Не виходьте зі своєї кімнати,доки я не дозволю.
Але, професоре…
Ніяких «але», «якщо» й «будь-що».
Особливо «будь-що».
Тепер ми змушені сидіти в кімнаті?Прекрасно.
У тебе справжній талант усе псувати,Хлопчику-вовчику.
Якщо тебе й справді так звуть.
Може, для всіх було б краще,
якби ти повернувся на поверхню,де тобі місце.
Але його місце тут.
Ні, я не сприт.
Зандра правильно каже.Я й тут не на своєму місці.
Пропоную повернутися в кімнатуі влаштувати чаювання.
Вовчику, можеш обрати печиво.
Вибач, Стеблику. Щось я не в гуморі.
Не в гуморі їсти печиво?
Люкскрафт міг би простосказати, що діється.
Як це «сказати, що діється»?
Не знаю.
У мене таке відчуття,що він не все мені каже.
А ще цей його ланцюжок…
Ланцюжок?
Так. На ньому був медальйон.
Дивно, але я точно його вже десь бачив.
Я наче зазирнув у минуле.
-Та невже?-Так.
Схоже було на дуже непевний спогад.
І ще я почув голос, який казав,що знає, хто я насправді.
І… Якби ж я міг згадати більше.
Шкода, що треба залишатись у кімнаті,
а то можна було б пітив Лабіринт спогадів.
-Куди?-У Лабіринт спогадів.
Там зберігаються спогадиз усього світу.
Та це ж те, що треба. Ходімо туди.
Що? Ні! Я ж не мав на увазі,що ми справді…
Якщо знайдемо мій спогад,
можливо, дізнаємося,що Люкскрафт приховує.
Добре. Стривай…
Нарешті дізнаємося відповідь.
Та зажди хвилинку.
Заходити в Лабіринт спогадівбез вартового сприта суворо заборонено.
Зандра – вартова спритка… майбутня.
Ні, ні, ні!
Люкскрафт чітко сказав не виходитиз кімнати і влаштувати чаювання.
Але ж це буде чудова пригода.
Іди, якщо хочеш.
А в нас зі Стебликом буде чаювання.Так, Стеблику?
Будь ласка.
Мені треба дізнатись, у чому річ.
Добре, Вовчику. Я піду з тобою.
Що? Ні!
Нічого, Зандро.Якщо не хочеш з нами, то нехай.
Добре, я з вами.
-Правда?-Дякую, Зандро.
Я йду не заради тебе.А заради Стеблика.
Але якщо ми вже робимо таку дурість,зробимо по-моєму.
Домовилися.
Ось як усе буде…
Що це ти робиш у коридорі після відбою?
Ну що? Я тебе слухаю.
Ну ти й нахаба! Як тебе звуть?
Продиктуй по буквах.
Та як ти смієш! Ану повернися.Я – закон!
Нічого собі розміри.
Як зрозуміти, де починати пошуки?
Знадобиться провідничок.
Ого.
Він проведе тебе лабіринтом.
Цей малюк-провідничокготовий допомогти.
Що це він робить?
Він під тебе підлаштовується.
Розслабся й зосередься на тому спогаді,щоб ми з цим покінчили.
Швидше. Не можна відставативід провідничка.
Тут краще не губитися.
Зачекайте!
А могли б зараз печиво їсти. З чаєм.
У безпеці й затишку.
Що це за знак?
Та нічого. Просто стережисяпам'ятущих кліщів.
Кого-кого?
Пам'ятущих кліщів. Це такі безладники.
Вони населяють лабіринті годуються спогадами.
На щастя, лабораторію патрулюютьвідважні вартові сприти,
які захищають спогади світувід пам'ятущих кліщів.
Але лабіринт такий великий,що ця боротьба ніколи не спиняється.
Саме тому всі спогади з часом згасають.
Зандро? Ці кліщі їдять лише спогади?
Смачненьких спритиків вони не їдять?
Не бійся, Стеблику.Якщо щось станеться…
Точно! З нами Хлопчик-вовчик.
Хай ті безладники начуваються.
Ну, не знаю.
А я знаю.
Ти б їм всипав перцю,прямо як у Лабораторії вартових.
Ти б зробив отак: «Піф, бум, бах!»
-Я б так зробив?-Ще б пак!
А безладники були б такі: «Йой!»А я б тоді такий: «Ура!»
Та ти лише так кажеш.
Гей, чого ти там пасеш задніх?Провідничок полетів отуди.
Ви, напевно, йдіть уперед.
А ти?
-Я вам уже не потрібна.-Але ж у тебе нема провідничка.
А якщо ти заблукаєш?
Не треба мені захисту величногоХлопчика-вовчика.
Я й сама впораюся.
Зандро, треба всім триматися разом.
Грайся зі своїм новим другом.
Зандро, стій.
Зандро!
Здається, я не подобаюся Зандрі.
Не переживай. Вона з часом пом'якшає.
З нею все буде гаразд?
-Вона ж сама.-О так.
Вона наймогутніша, найхоробріша,найсильніша з усіх спритів.
-І батьки в неї були такі самі.-Батьки?
Так. Вони теж булихоробрими вартовими спритами.
Та вони загинули, коли вона булаще зовсім мала.
Це сумно.
І тоді вона оселилася зі мноюі моєю сім'єю.
Напевно, їй було набагато легшез таким добрим другом, як ти.
Коли я був малий,у мене майже нікого не було.
Лише ми з мамою.
Так, із Зандрою щось схоже.
Їй важко заводити друзів. Та в неї є я.
А тепер ще й ти.
Ух ти.
О, глянь. Провідничок.
Він зупинився.
«Спогади Вільяма Вулфа,вік – один рік».
Усі ці спогади мої?
Це наче казки про Хлопчика-вовчика!
Ведмедик! Я його пам'ятаю.Це був мій найкращий друг.
Думаю, ми з Ведмедикомтеж би подружилися.
Я ж казав… раніше в менене було друзів.
А тепер є.
Ні. Ні. Ні.
Ось! Ось він.
Медальйон.
Люкскрафте, не валяй дурня.
Що нам робити?
Не розумію, в чому проблема.Вона пішла.
Поки що. Та вона вернеться.
І коли вернеться – то по хлопчика.
Облиш, Люкскрафте.Нащо їй людське дитя?
Якщо цей хлопчик – той, хто я думаю…
Навіть якщо це він,узяти його на Фабрику – божевілля.
А якщо я правий, і вона його знайде?
Цього допустити не можна!
Треба взяти його з нами, захистити.Підготувати його.
Вибач, Люкскрафте. Це дуже ризиковано.
Він повинен лишатися на поверхні,де йому місце.
Вони ще не розуміють, хто ти.Та я розумію.
Я знаю, хто ти й ким станеш.
Бережи себе, вовченя.
Тобто професор Люкскрафт знав тебеще до того, як ти сюди спустився?
Мабуть.
Так і знав, що він щось приховує.
А з ким він розмовляв?
Не знаю.
І ким він тебе вважає?
Не знаю.
І хто це тебе шукатиме,що він так хвилюється?
Не знаю! Та треба дізнатися.
Ой-ой.
Стеблику?
Зандро!
Рятуйте!
Зандро!
Стеблику? Уже біжу!
Рятуйте!
Ця штука нас іще переслідує?
Ні. Здається, відірвалися.
Не відірвалися!
Відпусти!
-Зандро!-Стеблик!
Відчепися!
Вовчик у нього!
Гей!
Дякую, Зандро.
Тримайте стрій. Наступаємо разом.
Ой, біда.
Якщо зі мною щось станеться,перекажи гілочкам, що я їх люблю.
І Норману. Ох, бідний Норман.
-Що він робить?-Що?
Припиніть!
Що?
Припинилося.
А це що таке?
Що?
О ні.
Що? Що коїться?
Здається, він викликав підкріплення.
Пам'ятущі кліщі.
Тікайте!
О ні!
Усе добре, Стеблику.
І що тепер?
Залишаємося тут і б'ємося.
Відійдіть. Я розберуся.
Що ти робиш?
Я не дам тобі все робити самій.Я з тобою.
Чому?
Бо друзі одне одному допомагають.
Як приємно це чути.
Але ж їх тут тисячі!
Швидко, потрібен новий план.
Добре. Новий план.
Зандро!
Зандра!
Ми змогли!
Ніколи так більше не роби.
У мене з'явилося питання.
Як ми спустимося?
Бо вони піднімаються сюди.
У мене є план.
Так!
Непогано, людино.
Тікайте!
Вартові спогадів!
Нащо ви сюди прийшли, спритенята?
Ми розберемося з пам'ятущими кліщами.
Візьми. Веди друзів у безпечне місце.
Вони знову прорвалися.
У Лабіринт спогадів. Їх там сотні!
Невже ви не бачите,що сили безладників ростуть?
Не можна більше закривати на це очі.Пророцтво каже…
Пророцтво? Знову ці нісенітниці?
Люкскрафте, нема часу на твої дурниці.
Це в тебе нісенітниці!
Ніякі це не дурниці.
Дозвольте привести хлопчика до нас.
Ми його навчимо.
Підготуємо до того, що має статися,до ролі, яку йому судилося зіграти.
Він нам знадобиться. Іншого шляху нема.
А ти хоч знаєш, де хлопчик?
Ні.
Але треба діяти.
Час настав. Це вона за всім стоїть.
Вибач, Люкскрафте,
та ми не знаємо точно, чи вона причетнадо цього нападу безладників.
Безладники нападають постійно.Так уже склалося.
Тоді я знайду інший спосіб це довести.
А зараз, вибачте, я вирушаю в дорогу.
Люкскрафте, не поспішай.
Та хай іде собі, старий дурень.
Значить, Люкскрафт хотівпривести тебе сюди,
але інші сказали,що це занадто небезпечно?
Так. І що мені тут не місце.
Ну, я рада, що ти тут, людино.Люблю, коли трошки небезпечно.
І я такої ж думки!
Ну, не про небезпеку.
Дякую вам за те, що допомогли.
Тобто я…
Ну все, не треба нюні розпускати.
Але ти пробач, якщо я була трохи…
Сердита бука?
Так. Щось таке.
Моя королево.
Хлопчик. Він тут.
Переклад субтитрів: Ольга Сушицька