Хлопчик-вовчик та Дивофабрика
РОЗДІЛ 1
«У якому Хлопчик-вовчикзнаходить пригоду»
Уперед до пригодРазом з сім'єю Вулфів
Хтозна, що ми знайдемо
Еклер, мама і я
Ну що ж. Заспівай ще одну,бо ми майже приїхали.
Вище носа. У пансіоні буде чудово.
Вважай, що це нова пригода.
Здається, це не дужепо-пригодницьки.
Ще і як!
Ти сам-один вирушаєшназустріч невідомому.
Хіба це не по-пригодницьки?
Здається, трохи по-пригодницьки.
Ну що ж. Так.Добре, що я підготовлений.
Лицезрійте!
І що це я лицезрію?
Це світлоспис. Я його вчора зробив.
Називається «Екскалібум».
Але нащо?
Ти казала, що в цій школі є озеро.
А якщо є озеро, має бутий озерне чудовисько.
Може, навіть багнопузий левіафан.
Коли я казала про пригоду,я мала на увазі,
що треба виходити погуляти,може, подружитися з кимось.
Ти думаєш, що варто подружитисяз левіафаном.
Цікаво.
Освіжу в пам'яті чудовиський сленг.
Якщо скажеш багнопузому левіафанущось не те, будеш не радий. Повір мені.
Цей раз буде краще. Обіцяю.
Ти й минулого разу так казала.
Можна я залишуся вдома, з тобою?
Вибач, синку. Це на краще.
Нормально, що ти хвилюєшся,
і нормально, що ти боїшся.
Так починаються всі найкращі пригоди.
Лише дай їм шанс.
Хай дізнаються, який ти.
Ти не мусиш увесь час бути у своємумаленькому світі.
Але він мені подобається.
У цьому світі я не хочу стирчати.
Він нудний і звичайний, та й ніхто меніне радий у їхньому світі.
Ну чого ти? Послухай мене…
Усі мене вважають диваком, мамо.
Дражнять мене. Завжди з мене сміються.
Мамо, думаєш, я дивак?
Так.
І я б нізащо не хотіла,щоб ти був інший.
Ти мрійник.
А все залежить самевід таких химерників, як ти,
бо ви змінюєте цей нуднийзвичайний світ на краще.
Просто тобі треба знайти своє місце,ось і все.
Я дуже тобою пишаюся.
А з тобою все буде добре без мене?
Авжеж. Ти ж не забув,що в мене теж є маска?
Що таке?
Нічого. Нічого.
Ми за тобою сумуватимемо.
ВУЛФ І СИН
Маска – відстій.
Ти схожий на вовка.
Привіт, новенький.Для чого тобі ця дивна маска?
Та ні для чого.
-Це мапа скарбів?-Ну, так.
Навіщо?
Кожному досліднику потрібна мапа.
Ого, гляньте. Він себе вважає піратом.
Вважає себе піратом.
Гей! Відчепися! Ти що робиш?
Та ну.
Боже мій.
Ого.
Гляньте.
Це взагалі не по-пригодницьки.
Нічого собі!
Привіт.
А ти звідки?
Гей! Як тебе звати?
Де ти подівся?
Гей!
Не хвилюйся, хмаринко. Я тебе врятую.
Швидше, Стеблику. Ми запізнимося.
Він такий слизький.
-Якщо ця штука мене намочить…-У цієї штуки є ім'я,
і ти його добре знаєш. Пухнатик.
Я не буду його так звати.
Ой, біда.
Ого.
Знаєш, Зандро, здається, ти несерйозноставишся до цього проєкту.
Ми повинні любити й доглядатиПухнатика.
Він же втік через тебе.
Пухнатик хотів сюди піднятисяй бути дорослою хмарою.
Правда, мій пухнатенький?
Ну все, ходімо.
Тітонька Зандра сьогоднів нас сердита бука, еге ж?
Стеблику, давай у портал.
Сердита-пресердита бука.
Стеблику, якщо не стрибнеш у…
Сердита-пресердита… Гей!
Бука.
Усе дивасніше й дивасніше.
Агов?
Є тут хто?
-Ти що, стежиш за нами, дружечку?-Ти що, дружечку?
Та я лише…
Що ти робиш із цією нещасною хмаркою?
З Пухнатиком? А, він Пухнатиків друг.
Ні, Стеблику. Він людина.
Людина?
Авжеж, я людина. А ким ще я можу бути?
І де це ми?
Ніде. Тут нічого нема. Це секрет.
Тобто сон. Усе це – сон.
Тобі не можна тут бути.
Вертайся, поки не накликавнам неприємностей.
Ні, зажди. Я не хочу вертатися.
Я не людина. Я… те саме, що й ви.
А, то ти сприт.
Ага, я з них.
Ти мене бачиш?
Так.
Ну от, він не може бути людиною.Люди не бачать спритів, дурненька.
Сприт, кажеш?
Якщо ти сприт, то знаєш,де Хмарна лабораторія.
-Аякже.-То де ж вона?
Та це легко. Вона прямо…
тут.
Звісно, «тут» означає…
тут.
Жартую.
А насправді…
Добре-добре. Остання спроба.
Що це таке?
Тобто? Це ж Дивофабрика, дурнику.
А який саме ти сприт?
Ну…
Просто прекрасно.
Треба його повернути у світ людей,бо хтось помітить…
Чим це ви тут зайняті, сприти?Байдики б'єте?
Ніколи їх не б'ю.
Професоре Люкскрафт.
А це в нас хто?
Страшенно він підозрілий.
Він новачок.
Дивне ім'я – «Новачок».
Був у мене знайомий Новак.Здається, він мені винний бутерброда.
Цей поганець думав, що я забуду.Нізащо. Хай віддає бутерброда!
Ні, пане. Він учень-новачок.
Його звати Хлопчик… вовчик.
Його звати Хлопчик-вовчик.
Учень-новачок, значить?
Так-так-так.
Ну що, біжіть, мої спритенята,а то спізнитеся на уроки.
А якщо десь вам зустрінеться Новак,
перекажіть, що я йду по свій бутерброд,хай готується мене підмаслювати.
Бутерброд!
Тобто ти все ж таки сприт.
Ні, Стеблику. Він усе одно…
Я просто… Та забудь.
Добре, людино. Підеш з намив Хмарну лабораторію. Тільки тихенько.
А потім придумаємо,як тебе здихатися.
Запам'ятайте, учні: це одназ найважливіших зон Фабрики.
Тут у лабораторіях створюютьусі елементи земної погоди,
які потім доставляють нагору.
Сніг, сонячне світло, вітер, дощ. Усе.
Де він подівся? Ох.
А це хмари?
Якщо ти про хмароподібні хмариу формі хмар,
тоді так – це й справді хмари.
А тепер усі йдіть за мною.
А чого вони всередині?
Для того, хто намагаєтьсяповодитися тихенько,
ти щось забагато базікаєш.
Усі хмари спершу маленькі,біленькі й пухнасті,
як ті хмаренята, яких ви доглядаєте.
Але дорослі хмари буваютьдуже емоційні.
Наш обов'язок – щоб вони були щасливі.
Та не буває хмар, які завжди щасливі.
Іноді хмари сумують і стаютьдощовими хмарами.
А іноді вони сердятьсяй стають грозовими хмарами.
Але ці емоції забезпечуютьрівновагу в усьому.
Адже дощові хмари потрібні світові.
Ну що ж, у вас було завданнядоглядати своїх хмаренят
і готувати їх до життя назовні.
Погляньмо, як ви впоралися.
Ну що, Пухнатику. Готовий?
Можеш летіти нагоруй бути справжньою хмарою.
Просто будь собою.Щоб ми тобою пишалися, добре?
Як же швидко вони ростуть.
Як гарно.
О, так.
Куди вони несуть Пухнатика?
Може, для на диво гарненьких хмарє особливе місце?
Ну що ж, усі ці хмари готовівирушити до світу людей.
-Молодці, спритенята.-А як же Пухнатик?
Боюся, що ця хмара…
Не зовсім підходить для того світу.Він трохи дивакуватий.
Але ж це добре.
Пухнатик?
Спокійно. Усі за мною.
Усі тут? Ой, божечки!
Не можна зараз іти. Якраз стало цікаво.Правда ж, Стеблику?
Стеблику?
Може, якщо сидітимемо тихенько,він просто втомиться.
Нізащо. Доведеться мені пітий усе владнати.
Людино, чекай тут. Я з усім розберуся.
Я ж можу допомогти.
А яка в тебе здібність?
Нема в нього здібностей, Стеблику.Скільки тобі казати? Він не сприт.
Нема здібностей, кажеш? А ось, глянь!
Ого! Це в тебе щит?
Це все дарма! Ти його ще дужче злиш!
Я ж тобі сказала зачекати!
Я дещо придумав, але требапідібратися ближче.
-Ближче? Навіщо?-Думаю, Пухнатик просто засмутився.
Зі мною іноді теж таке буває.
Ти стаєш величезним хмарним чудиськомз блискавками?
Щось таке. Усередині.
І що ж ти пропонуєш з ним зробити?
-Стеблику, ті штуки-ліани.-Де?
-Та ні, оті твої штуки…-Оці витребеньки?
Так! Як думаєш, зможешмене туди підняти?
Щоб я з ним поговорив.
Спробую.
-Готовий?-Готовий.
Пухнатику! Пухнатику, це я.
Послухай. Усе буде добре.
Я знаю, що здається, ніби все погано.Ти не в своїй тарілці,
почуваєшся, наче ніхто тебе не любить,а ти й не знаєш, чому.
І в голові в тебе повний безлад,мов спагеті з феєрверками.
Зі мною теж іноді таке буває.
Знаєш, від чого мені завжди стає краще?
Від обіймів.
Не хочеш спробувати?
Напевно, він чудово обіймається.
Ви гляньте, що накоїла ваша хмара.
-Де вона?-Хмара? Тут була хмара?
-Я не бачила хмар.-А що взагалі таке «хмара»?
Люкскрафт вас викликаву свій кабінет. Ідіть негайно.
Ой, біда.
Ух ти.
-Обійми?-Перепрошую, що?
Ти заспокоїв ту грозову хмару обіймами?
Так.
Та це ж геніально!
Тепер про цю людину.
Пробачте нам. Ми його негайновідправимо назад.
Чекайте. Я не хочу назад.
Там, нагорі, я не в своїй тарілці.
Усі думають, що я дивак.
Ну то й що?
Саме від таких химерників, як ти,тих, що не в своїй тарілці,
усе й залежить. Вони змінюютьсвіт на краще.
Просто тобі треба знайтинагорі своє місце.
А якщо моє місце тут, з вами?
Місце людей – у світі людей.Підказка прямо в назві світу.
Але ж він не людина. Він сприт.
Люди не бачать спритів,а він бачить і мене, і вас.
Як ви це поясните?
І справді, як?
А ще він сяє.
-Що?-Ага, що?
Люди не повинні сяяти,але він іноді сяє. Я сам бачив.
Сяє, кажеш? Це незвично.
Навіть не знаю.
Може, ти не такий простий,як здаєшся на перший погляд.
То я можу лишитися?
Можеш лишитися.
-Ура!-Принаймні ненадовго.
Що? Чому?
Поки що не знаю.
Але щось у ньому є. Бородою відчуваю.
Мені треба поміркувати.
Є одна умова.
Так. Що завгодно.
Люди не повинні знати просвіт спритів,
а тим більше тинятися тут по коридорах.
Якщо підуть чутки, що тут була людина…
Тому хай ця маска завжди буде на тобі,і про людей анічичирк,
доки я не придумаю,що з тобою робити, домовилися?
Домовилися.
Виходить, мама правильно казала.
Це так по-пригодницьки!
Ура!
Ура.
Переклад субтитрів: Ольга Сушицька