РЕАЛІТІ-ШОУ NETFLIX
Так, Наде, як ти?
Привіт, як справи?
Як ся маєш?
Все добре. Ти як?
Був трохи зайнятий.
Люблю подорожувати у інші країни.
Завершую альбом.
Я сам обрав таке життя, немає на що скаржитися.
То ти був дуже зайнятий?
Знаєш же, як це. Ти артистка, ти розумієш.
Іноді розклад такий щільний і божевільний,
до телефону руки геть не доходять.
Починає з виправдовувань.
Я ж казалла: «Не будь таким».
Мої слова, що стосунків не буде, не означають,
що не можна дружити й спілкуватися.
Але ж він мене уникав.
А я не звикла,
щоб мене уникали.
То як там усе?
Усе добре.
Я краще взнала Зарі,
усім причетним було дуже цікаво.
Ага. Що ти маєш на увазі?
Не знаю. Зарі трохи запальна, еге ж?
Кажи.
Мені здається,
вона декого трохи роздратувала, от я
собі й подумала: «Не знаю, чи Даймонд в курсі».
Зараз усі трохи напружені.
Я не розумію. Геть не очікував таке почути.
Це не та жінка, що я знаю.
Як? Я щось не второпаю.
Ти не розмовляв з Енні?
Не було такої нагоди.
Єдине, що я знаю, що мене запросили на весілля.
Не думаю, що саме мені слід це розповідати.
Здається, він стурбований.
Ми ні про що таке не говоримо. Вона нічого не казала.
Щось не так?
Алло?
Ми зустрічаємося з Занді,
і так, мені є що йому розповісти про ту катасьрофу у поїзді,
що сталася впродовж тих 48 годин
-Отже, треба… -Мені треба випити.
Знову.
Замовлю подвійну порцію.
Бо знаєш, що буде, коли зустрічаєшся із Занді…
Стривай, що за Занді?
Зарі й Анділє.
Гаразд.
У поїзді стільки всього сталося, шанси були не на користь Зарі,
тож, дорогою на зустріч з Голим і Кейлі,
мені таки цікаво, що ж пішло не так.
Те, що сталося у тому поїзді, - обурливо.
Це мене засмутило.
Ясно, що мені треба зустрітись з Анділє
й розповісти, що сталося.
-Привіт, милий. -Привіт, красуне.
«Привіт, милий»?
-Це приємно. -Годі, бо не зупинимось.
Гаразд, може…
Ситуація між Зарі й Анділє ще таємниця.
Але ж все відбувається у нас на очах, але ніхто нічого не каже.
-Я за тобою скучила. -Невже?
-Хочу, щоб знав. -Не обманюй.
-Що це було? -Не починай.
-Я справді скучила. -Друзі, серйозно?
Що?
За столом четверо.
Усім доведеться звикати.
Стривайте, а як же Даймонд?
Що скаже Даймонд, коли це побачить?
Він - колишній. Не маєте колишніх?
Друзі…
Коли між Надею й Даймондом щось, не знаю вже що, відбувалося,
хтось це питання поставив?
-Поїзд. Той знаменитий поїзд. -Той поїзд.
Що сталося у тому поїзді, Кей?
Не розумію, чому щодо Наді у мене завжди таке відчуття,
ніби це я завжди шукаю зустрічі,. «Як справи?»
І завжди ніби подаю звіт.
Звідки це ти така гарна?
-З будинку нижче по вулиці. -Треба ж.
Мені й встати ліньки, така розслаблена. А ти он яка.
Якого біса? Що між вами сталося?
-Привіт? -Прийшла подати звіт.
Боже, дочекатися не можу, ти не уявляєш.
Чомусь згадується «Де Воллі?»
Бо Наді ж ніколи немає.
То що сталося? Розкажи. Що було?
Отже, у Зарі ідея: «Друзі, гайда на поїзд».
Моя мам завжди його згадувала. У 1980-х він був дуже модний.
Каже: «Тост, поки ми не сіли».
«Добре, кажи».
«Сльози Цезаря», тост:
«Хочу подякувати, що прийшли на мій поїзд».
Здуріти.
Натяк, що він їй належить? Чи що то вона запропонувала?
Ні, натяк такий: «Це мій поїзд. Це моя подорож».
-Її подія. Ясно. -Її подія.
Здається, між Зарі й Енні виникли серйозні проблеми, як і,
не знаю, чи були проблеми й з Кхані.
Але є щось таке, про що ми з Квінтоном не знаємо.
Тут треба дещо розуміти.
Зарі, ось де проблема.
Зарі - це енергія. Вони відчувають енергію.
Ось я
встаю й кажу: «Друзі, дякую що прийняли моє запрошення».
Тут заходить Енні, Кхані з Ені отак от… Вони сміються.
Я їм: «Агов, у мене ж тут промова».
А вони… Вони сміються.
Це було так грубо.
Я намагаюсь щось сказати. Ви мене деморалізуєте.
Ви намагаєтесь…
мене збити.
Я справді не розумів, що там і до чого.
Ми були в поїзді. Я просто хотів сексу в бісовому поїзді.
-Розваг. -Ти таки свого домігся.
-Чорт. Таки так. -Тобто, овва.
Аж тут люди кричать одне на одного, а не розмовляють.
Зарі навіть тост не може сказати.
Я був спробував
бути посередником, з'ясувати, що відбувається,
так мене мало не розірвали.
Тобто, буквально…
Голий: «Так, нам треба починати бути відвертими, а ми грубі».
Я йому: «Голий, по-перше, не кричи на мене. І що таке?»
Сванкі зірвався. Такого я ще не бачила.
Ось про це я й кажу. Драма.
Бо як ти допекла Сванкі, а з нас усіх він найспокійніший,
як дзен-буддист,
що він біситься й горлає, з тобою точно щось не так.
То вона намагалась залучити Голого як вогневу підтримку?
Так.
-Поплічником? -Так.
Як ти в бійку не кинулась? От що мене дратує,
це те, що ти не вдаєшся до насильства!
Бо в мене це швидко, скинула б перуку
й сказала б: «Уперед. Ти ж цього хочеш».
Її ціль - ти.
Це все гроші, Наде. Гроші мене заспокоюють.
А ще у нас дівич-вечір.
-Ми її запросимо? -Чи хоче цього Енні?
-Сумнівно. -Іде вона - не йду я.
Річ у тому, що, як знову станеться щось подібне,
я ж зіпсую особливу подію.
А ти ж бойовита.
Я швидко дам ляпаса. Геть не забарюся.
Як так мене обізве, я ж її ледве терплю.
Я… Ми з нею не друзі.
Ні, перепрошую.
Годі. Ні. Не знаю. Вона мені від початку не сподобалась.
-Я знаю. -Навіть тоді.
А емоції не брешуть.
Сьогодні я дуже хвилююся.
Я планувала, знаєте, те поновлення обітниць, все таке.
Але я така рада, що прилітають мої діти.
Я так давно їх не бачила, не можу дочекатися зустрічі з дівчатами.
Сонечко!
Дівчинко моя!
Їди до мене, дитинко!
Я дуже радію, що моя сім'я тут, бо цей день для мене особливий.
-Привіт, дядьку Сванкі. -Радий бачити. Вітаю в ПАР.
Яка ти гарна.
Я дуже-дуже рада.
Така щаслива. Дуже щаслива.
Дата церемонії швидко наближається.
Прямо зараз ми збираємося дещо оглянути.
Яка краса.
Я ошелешений. Тут дуже гарно.
-Привіт! -Привіт!
-Ви готові?
Родина Ідібія вже прибула.
Ми зустрічаємося з Прешес, розпорядницею нашого весілля.
Вона найкраща в Південній Африці.
Вона чудова. Має вишуканий смак.
Це в нас буде весілля.
Так, це наше весілля.
Добре, цих двох ігноруємо.
-Так, весілля наше. -Тільки ви двоє.
На першому весіллі Олівії не було.
Її зробили у ніч після того весілля.
Я повторю слова сестри, вона це сказала як була малою:
«А ось і наречена. Геть з дороги!»
Не «геть з дороги», Олівіє. Як хочеш це сказати, кажи правильно.
-Добре. -Гаразд.
Ось звідки хвилювання.
Для Олівії це дуже особливе.
Думає, що це все для неї.
Можете поцілувати наречену.
-Це ти? -Що вона задумала?
Хоче бути преподобним.
Я дуже рада, що Олівія побачить,
як батьки одружуються.
Гарний простір, я думаю. Його можна змінювати, потенціал є.
Я дивлюся на свого чоловіка, дітей,
ще одне весілля…
Це благословення.
Мрії здійснюються.
Сьогодні я дуже рада.
Це траса для перегонів…
- у 2 - Baba парубоцька вечірка.
Вітаю в парку дорослих розваг.
Гаразд, мені подобається.
Це, мабуть, найкраща забава, для якої не потрібно роздягатися.
Хлопче, парубоцька вечірка за кермом - це таки круто!
Це прекрасно.
Такого я ще ніколи не робив.
Тобто, я «палю гуму» по-іншому.
Ми засікатимемо час,
побачимо, хто найшвидше здолає нашу трасу.
Отже, випробування. Випробування наосліп.
- -2 - Baba. -До справи.
Зробімо це.
Мої очі будуть закриті пов'язкою.
2Baba буде за штурмана, допомагатиме мені пройти трасу.
-Це як шлюб. -Річ у довірі. Як у шлюбі, саме так.
Він доволі добре вправляється.
Це саме те, чого мене навчила терапія для пар.
Треба довіритись і дозволити партнеру мене вести.
Гаразд, зараз праворуч.
-Праворуч! -Повний поворот?
Ще ні. Вправо. Ні, вправо. Давай.
Він йде дійсно добре.
Справді добре.
Праворуч, повний.
-На дванадцяту! -Тобто, прямо.
Прямо! Ні, ліворуч.
-Вліво, вибач. Прямо! -Чекай!
Скажу вам, із зав'язаними очима -
це геть інша історія.
Доїхали?
Еге ж, ти доїхав. Можеш зняти пов'язку.
-Дідько. -Дуже добре.
Чорт!
Усі ці виклики, усі злети й падіння,
сльози, радість, сміх, плани -
стали випробуваннями нашої дружби. Я думаю:
чому б не зібрати всіх, бо з тим поїздом не вийшло?
-Привіт! -Привіт!
Люба, яка ти гарна.
Щоб просто відсвяткувати, що в Енні поновлення обітниць.
Я така рада.
Я теж рада. Ми не бачилися після того поїзда.
З тобою не бачилися. Ти когось бачила?
Бачила Зарі й Анділє.
-Як вони? -Дивно, але добре.
Це ти про що? Сідай. То що ти маєш на увазі?
-То ти не в курсі? -Ні!
Я її підколювала.
Типу: «Я знаю, що ти в команді Зарі, поїзд показав», -
а вона цього не розуміє. Натомість пліткує.
Отже, днями ми з Квінтоном запросили їх…
Он вона йде. Будеш мені винна.
-Зарі. -Привіт.
-Рада тебе бачити. -Як справи?
Еге ж, про вовка промовка…
-Дівчата. -Дякую.
Через минулі події, почуття змішані.
Напруженість ще не зникла.
Сподіваюсь, не буде розмов про поїзд, про Зарі, про все те.
Сподіваюсь, мова йтиме про Енні.
Сьогодні ми, всі дівчата,
вперше зберемося разом. Це мій дівич-вечір.
Після того поїзда й усього, що там сталося,
я дуже сподіваюся, що сьогодні все пройде добре.
Це ж мій дівич-вечір, дівчата.
Усім привіт!
Чорне й біле! Я ж казала: ніколи не носи чорно-біле!
Привіт, люба.
У цю хвилину я не думаю, зла я на Зарі, чи ні.
Я просто бачу жінок, що прийшли мене привітати.
Дівчата. О Боже!
-За Енні. -Дякую.
І сьогодні я дійсно й щиро почуваюся особливо.
-Нарешті. -Наде!
Агов! Браґґо!
-Привіт! -Як ти?
Ти така гарна!
Привіт, Наде!
-Привіт. -Як мило.
Чудовий вигляд. Усе добре?
Я знала. Знала, що вона може прийти.
І, звісно ж, вона тут. Я чітко сказала,
що як вона там буде, я не піду,
бо не хочу дивних емоцій.
Я впевнена, що всі почуваються незручно.
Потім, на щастя, Кхані ламає кригу.
Хочу, щоб ми туди зайшли й роздяглися.
Гаразд.
Я готова. Зробімо це. Роздягнімося.
Мені подобається.
-Прикривай мене. -Дай-но, пасок застібну.
Прикривай мені спину.
Ми зі Сванкі настільки близькі,
що я знаю: мені не слід бути з ним в парі.
-Чекай. Анділє, чекай. -Чому я чекаю?
-Ти їдеш наліво. -Кажи ясно.
Куди вони їдуть?
Сванкі!
Чекай. Ліворуч. Повертай, так.
Господи, яке безглузде завдання.
Ні!
Сванкі, що ти коїш?
-Ти їдеш не туди. -То кажи, куди їхати.
Зараз просто прямо.
Я маю вести когось, хто не бачить?
Ой-ой, Сванкі.
-Їдь ліворуч, он туди. -Де повертати?
Не можна торкатися керма.
Це зараз неважливо.
Це абсолютна катастрофа.
З траси, на трасу, впоперек траси.
Суцільна плутанина.
Ні! Ти нас уб'єш.
Ти сказав, ліворуч!
Так, але це туди.
То було зліва, ага.
Їдь прямо. Треба заїхати в гараж.
Прямо. Не зупиняйся. Отак. Дуже дякую.
То ж не… То було надто швидко. Не може бути все.
Ми впоралися.
Ми приїхали…
за п'ять секунд від старту.
Я знаю, що я швидкий.
Та не настільки ж.
Ні!
-Агов! -Анділє вийшов.
Агов!
Каже: «Наліво, направо». А потім лише: «Направо».
Я йому: «Не може бути двох "направо"».
Кхані підготувала піжами для всіх.
З нашими іменами жирним шрифтом.
Ніби ми всі сьогодні вітаємо одна одну.
Бо всі виходимо заміж. Я так вирішила,
що сьогодні й до завтра буду доброю.
Ти будеш доброю.
Дозвольте мені… поділитися.
Подбаємо про вашу шкіру.
Так!
Мені був потрібен грандіозний вступ,
щоб хлопці внесли сік.
Тобі крапельниця. І тобі.
Будемо частуватися внутрішньовенно.
Це найкращі крапельниці в країні.
Тут мікроелементи й мультивітаміни, що потрібні для тіла.
Глутатіон фантастично корисний для шкіри, волосся, нігтів, усього такого.
Я стану ще чорніша.
Будете ще гарніші, ніж вже є.
-Так! -Отже, так.
Кхані каже, що це добре для мого імунітету.
Чому б і ні…
якщо ні?
А як було у поїзді? Шкода, що я пропустила.
Ага.
То як?
І я думаю: «Я знаю, до чого йде».
Дівчата, це точно вдалий час про це говорити?
Мене там не було. Мені цікаво. Я багато чого чула.
Я вже знала, добром це не скінчиться.
Свято зруйнувала ось вона.
-І поки що не вибачилась. -Ні?
Ні перед ким не вибачилась.
За що, Кхані?
Хвилиночку, за що вибачатися? Що я зробила у поїзді?
Я така як є. Голосна, різка, впевнена в собі.
То що треба, щоб ти перестала від усіх захищатися?
-Що мені зробити? -Не напружувалась.
Бо я ось де. Чому б тобі не спробувати піднятися сюди,
а не тягти вниз мене?
Дозволь ще раз пояснити, як ми тут ставимося одне до одного.
У мене проблема з твоєю
промовою, та я не буду тебе принижувати при інших.
Поміж нас були розбіжності.
Але ми одне одного не принижуємо.
-Ні. Поводимося пристойно. -Ні.
Ні, Наде, ніхто нікого не принижував.
-Але дуже схоже. -Я скажу так…
Але якщо вона так почувалася, це не можна відкидати.
Це її почуття.
Говорити з Зарі - як зі стіною.
Чесно…
Чули вислів: «Старого собаку новому не навчиш»?
Вона нагадує мені мою маму. Старші люди, вони дуже вперті,
бо вони гарували, ходили в школу щодня по десять миль,
тому їм нічого не можна казати. Зарі така ж.
Знаєш, я не хочу тебе не любити, не знаючи тебе.
-І здається… -Тому вона мала тут бути?
Якби ми більше не бачилися, я б не сумувала.
-Та мусиш. -Просто кажу…
Наде, ти багато чула від іншої сторони. А мене не вислухала.
Те, як Надя мене сприймає, досить дивно.
Таке враження, що їй сказали:
«У нас проблема». Вона така: «Що за проблема?»
«Зарі». «О, класно. То буда сварка?»
«Так, сварка». «Гаразд, гайда».
Про що ти сваришся?
Я питаю, Наде, про що ти сваришся?
Але ти завжди обираєш насильства, Зарі.
Щойно вона сказала: «Я хочу вибачень», - і ти вже змінилася.
-Ти вже стаєш… -Ні. Я сказала…
Не кажи, що ні. Я тобі кажу, що я бачу.
Ти хочеш з нами дружити?
Ти цього хочеш?
Привіт-привіт!
-Привіт! -Сванкі!
Нарешті тут Сванкі. Він прибирає з кімнати весь негатив.
Маємо змогу просто змінити тему й продовжити звідси.
Поки я не вплутався в усе це,
Енні,
маю для тебе велику несподіванку.
Ще одну?
Сюрприз!
Це людина?
-Ще і яка людина! -Сюрприз!
-Привіт, люба! -Не знала, що ти будеш.
І це Таня Омотайо.
Біла подруга з Нігерії.
Я була така рада побачити Таню.
Боже.
Не знаю, може, підете у ванну,
перевдягнетеся як ми?
Гаразд.
Це означає, що Кхані знала, що Таня тут,
і теж тримала це від мене в таємниці.
Тепер я точно щаслива.
Ви прийшли у дуже важливу мить.
-Важка розмова. -Я дещо з'ясовувала.
Оскільки я не певна щодо місця Зарі у нашому світі,
а маю розібратися, тож…
Та вона й досі зла.
Та годі.
Ми повернулися до того, яка Зарі жахлива.
Вона й досі стерво.
Нічого не хоче чути.
-Друзі, послухайте… -Енні, кажи.
Кожного разу, коли я спілкувалася із Зарі,
врешті-решт щось йшло не так.
Я не хочу, щоб у той день був якийся негатив.
Цей день для мене дуже особливий.
Я не хочу. Між нами, друзями, була любов.
Хочу вірити, що ми любимо, чи любили…
Хочеш води?
-Ні. Нащо? -Не хочемо, щоб ти вдавилася.
-Все одно, дякую. -Ясно.
Не хочу нікого ображати, чи щось таке,
але я дійсно не хочу таких-от емоцій на своєму весіллі.
Я не хочу, щоб Зарі була на моїй церемонії, бо…
Що такого особливого у весіллі Енні?
Це не весілля Бейонсе й Джея-Зі, чи принцеси Діани.
Це лише Енні.
Енні, я не проти. Ясно?
Чи буду я на весіллі Енні, чи ні,
хоч як, а для мене нічого не зміниться.
Я ж Зарі, Леді-бос.
Факт, що я прийшла на твоє поновлення обітниць
цінний для тебе.
А не навпаки.
Відколи я тут, було багато вечер,
тусовок, ми з моїми тутешніми друзями випивали й усе таке.
Але сьогодні, у цій кімнаті,
ситуація більш звична,
бо тут мої діти, чоловік, найближчі друзі з дому.
-Енні, ти хвилюєшся? -Через це весілля?
Наше весілля.
Що це з вашою тітонькою?
-Тільки й питає… -Це наше весілля.
-Моє весілля! -Наше!
Не наше.
Сванкі…
Наше.
Це так заспокоює…
жодного тиску. Лише щастя.
Це чудовий вечір. Я щаслива.
Стривай, мамо. Татові знову платити викуп?
Слушне питання.
Ти мусиш заплатити викуп!
Не розумію.
-Хочу ще одну обіцянку. -Я хочу спитати…
Ще десять років вірності. Не зраджувати.
Що значить «зраджувати»?
Крапка. Які ще зради?
-Що таке зрада? -Ми не знаємо, що це.
Ніколи про це не чула.
У вас стосунки, ніби в нас з Ізабель.
Ми сваримося. Ми любимо.
Нас немає. Ми є.
Ох ця дитина.
Сьогодні день, на який мої діти і я так чекали.
-Прешес! -Привіт, Прешес.
Вітаю.
Здивована?
Усе саме так, як я й хотіла.
Королівська обідня зала.
-Так. -Так.
Яка ж краса.
Прешес, чудова робота, мила!
Дякую. Це приємно.
Прешес чудово впоралася.
Агов, здорованю.
Привіт!
-Друже мій. -То як воно?
Сьогодні, в день весілля, - я бачу 2 - Face-а перший раз.
Великий брат ніби трохи не при собі,
тож, я радий, що зайшов поговорити з ним, бо…
Я не певен, чи нервуюся.
Не буду казати, що напруження немає. Воно є.
-Так. -Але ось у чому річ.
Закладаюся, перед кожним матчем Роналдо, Мессі, інші, всі це відчувають.
-Я тебе почув. Тривожність. -Щось таке.
«Хоч би гра пройшла добре».
У мене те саме.
Ми з Енні разом понад 19 років.
Але це десята річниця нашого шлюбу.
Рахувати роки, це лише формальність.
Ми знаємо одне одного вже давно, розумієш?
Ну, принаймні цього разу гарантована відповідь «так» у кінці.
Але після слів: «Говоріть зараз, або мовчить вічно», -
хтось може вигулькнути.
Ми з Енні мали багато розмов,
вона мене попросила
наглянути, «провести» їхне весілля.
Я за всім нагляну, заради тебе.
-Побажаю вам усього найкращого. -Дякую.
Отже, я нервуюся.
Це тому, що я хочу…
щоб все було ідеально, заради друга.
Готова?
Я…
я навіть не знаю.
Не знаю, чи це нервозність, чи тривожність, але…
Але я хочу це зробити.
Розумію. Так сумно, що ваші рідні не тут.
Шкода, що немає твоєї мами.
Хоча б мама.
-І мама Інносента. -Його мама й усі інші.
Та нічого. Ми спробуємо зробити цю подію дуже особливою для вас.
Обидва наші батьки померли.
Але й обидві мами теж не тут, це мене засмучує.
Сподіваюсь, Господь дасть нам милість…
-Господь милосердний, так і буде. -…постаріти.
-Заплющ очі. -Ти це зробиш?
Так. Твоєї мами тут, на жаль, немає.
Я знаю, що вона б помолилася.
Моя молитва не така сильна, як її.
Я не вмію входити в транс.
Але ми спробуємо.
Боже, дякую Тобі за цей день.
Дякую за життя Енні, за життя Інносента.
Віддаю цей день до рук Твоїх. Як і Енні з Інносентом.
Боже, молю, аби ніщо й ніколи не встало між ними,
а Ти й надалі приглядав за ними.
Молю й надалі благословляти й направляти їх в усіх їх діяннях.
Іменем Твоїм молю.
-Амінь. -Амінь.
Люблю тебе.
-Це буде чудовий день. Не хвилюйся. -Правда?
Все буде добре.
Мій макіяж!
Милосердя! Я зіпсувала макіяж!
Пані та панове, ми зібралися тут сьогодні
з чудової нагоди - святкування десятиріччя
- шлюбу Енні й 2 - Baba.
Для них ці десять років були бурхливі, але ми святкуємо.
Можу легко сказати, що дивилася на ці стосунки з першого ряду.
- Були питання до 2 - Baba, як чоловіка,
бо щоразу, коли Енні говорила,
йшлося про зусилля й компроміси з її боку,
відмову від своїх бажань заради нього.
Але, ось ми тут.
Навіть якщо я й не все розумію, це нічого, бо я тебе люблю.
-Це місце таке гарне. -Таке роскішне.
Тут так мило.
Хоч би самій таке не проґавити. Хочу заміж.
Те, що вони поновлюють обітниці, неймовірно.
-Еге ж. -Між ними ж все добре?
Ти з нею розмовляла?
У нас не було часу поговорити про стосунки між ними.
-Все завжди… -Весь час тільки…
…про Зарі.
Думаєш, Зарі з'явится?
Вона прийде?
Ми всі знаємо, Енні ясно сказала Зарі, що не хоче її тут бачити.
Бо я знаю: є ймовірність, що вона прийде з Даймондом.
Дуже сумніваюся, що прийде.
На її місці я б ніколи тут не з'явилася.
Якщо чесно, це трохи було схоже на груповий напад.
-Він і був. -Було дивно.
Це було грубо. Аж шкода її стало.
Коли ти в групі, за тобою стоять інші,
розумієте, дуже легко захопитися, образити когось.
Та коли все вже позаду,
саме тоді й розумієш: «Це було трохи грубо».
Гадаю, саме це Надя й відчуває.
Тобі шкода, що її тут немає?
Шкода, та я поважаю факт, що це весілля Енні.
-Ага, і не хочеш тут драми. -Ні, тобто…
-Ти ж розумієш, що вона драматична. -Добре, що її немає…
То ти розумієш, що вона драматична.
Я… Я не думаю, що вона одна драматична.
Я кажу, що вона дуже драматична.
Просто така людина. У сенсі, що, де б вона не з'явилася,
там, швидше за все, буде драма.
Якби вона прийшла,
от прямо зараз,
це означало б відкриту заяву всім нам, нашій групі,
що вона обирає насильство. «До бою».
Не думаю, що вона спробує вломитися…
Хоча, було б весело.
-Ти про що? -Ну, щось типу «Непроханих гостей».
Що скажеш про сукню?
-Занадто. -Це ти про що?
Не ти ж сьогодні одружуєшся, правда?
У мене сукня в африканському стилі.
Не питайте, як. Це «Урбан-зулу».
Хотіла спитати, я би була гарна наречена? Можна заміж?
За кого?
За Кудзі!
Я просто дражнюся. Ми з Кудзі гарно ладнали у поїзді.
І я тобі не брехатиму. Він потроху починає мені подобатися.
-Він тебе кохає понад усе. -Так.
А для мене важливе лише це.
Загалом, я таки вірю Кудзі.
Я вірю…
що Кудзі не проти почуттів Кхані.
Він довів, що піклується про неї,
а вона завжди аж сяє, завжди щаслива, коли він поряд.
Але квапитися не треба.
-Та ні. -Ти дорослішаєш.
-Ні, ти правий. -Це…
Знаєте, те що він щойно сказав, кажу вам:
Кудзі схвалено. Він допущений в коло.
Ви з Кейлі здаєтесь щасливими.
Терапія допомогла, так?
Терапія допомагає.
-Вона корисна. Та не відразу ж. -Ви ще ходите? Так.
Те, що я бачила в поїзді між ним і Кейлі, мило.
Вони обіймаються, цілуються, розмовляють.
Схоже, терапія працює.
-Тут таки чудово. -Тут гарно.
-Друзі… -Це що, Г'ю Гефнер?
У них за священника найбільший гульвіса.
-Ти за пастора? -Агов, Г'ю!
-На трибуні самозванець. -Клянуся.
Хто ж призначає найбільшого гульвісу у команді вести церемонію весілля?
Чорт!
ПОНОВЛЕННЯ ОБІТНИЦЬ
Коли я йду проходом, у моїй голові лише позитивні думки.
Просто думаю про все те хороше,
про те щастя, ті благословення й той сміх що ми ділили.
Сподіваюся, що ми знайдемо щось нове, будемо разом, використаємо досвід
минулого, щоб загострити й оновити
ті чудові почуття, що в нас є.
З нетерпінням чекаю на новий розділ.
Бути в шлюбі й закоханою в Інносента
одночасно і дуже легко, і дуже важко.
Бували місяці, коли було лише кохання,
подорожі й щастя.
Я не знаю, скільки країн ми відвідали за ці десять років.
Ми не спали стільки ночей.
Ми спостерігали схід сонця буквально з нашого балкона.
Після всіх тих темних моментів,
коли знову сходить сонце,
це вже геть інший, чудовий новий розділ.
Я хочу так жити ще десять років.
Цього дня десять років тому,
Інносент Ідібія, ще геть юний,
привіз її на берег у Дубаї…
щоб обоє могли сказати: «Так».
За ці десять років…
їм доводилося взувати черевики,
коли була війна,
Взувати капці,
бо ноги набрякли.
В дорозі знайшлися Ізабель і Олівія.
За ці десять років,
вони не раз взували вишукане взуття, щоб святкувати особливі моменти.
І сьогодні, вони не запхали це взуття в шафу та не пішли собі.
Сьогодні вони запросили нас, друзів і рідних, взяти участь,
допомогти їм
знову зібрати те взуття, полагодити його й почати нову подорож.
Саме так.
Енні, я закохався з першого дня, коли тебе побачив.
Ми разом більше десяти років.
Моє серце б'ється для тебе.
Було схоже на американські гірки.
Ми знаємо: були злети, падіння, хороші часи, усмішки, сонячні дні,
похмурі дні теж.
Та ти завжди була зі мною, щоб не сталося.
Ти моя вірна подруга, ти мене розумієш.
І я люблю тебе за це
й не тільки це.
Як на мене, ми закінчили один розділ.
Як ось він казав, взуваймо те взуття,
та нумо до наступного розділу.
І я щасливий, що ти тут, зі мною, знову, переходиш до цього нового розділу.
Я тебе кохаю.
Отже, ми тут, любий,
знову обираємо одне одного, після всіх тіх років.
Пройшовши крізь купу гучних і тихих бурь,
нестерпне мовчання,
моє серце й досі наповнене тобою.
Ти довів мені, що ніщо не може стати поміж нами
й ніщо не може примусити тебе зректися нас.
У нашого кохання немає правил.
Жодних правил.
І я не сприймаю це як належне.
Чесно, я молю всесвіт дати нам довге життя,
бо дійсно хочу постаріти й померти поруч із тобою,
адже не думаю, що зможу дихати й жити без тебе.
Іноді я думаю, що світ проти нас і нашого кохання,
єдине, що мене заспокоює, - я знаю,
що ти зі мною
і що ми боротимемося до кінця, бо ми обрали нас.
Попри все, що ми пройшли, я все одно тебе кохатиму.
Люба Енні Ідібія,
чи продовжиш ти далі зі мною…
наступний…
Так, наступний… і наступні розділи.
Ну-бо, усі. Підтримаймо їх, поки закріплюють це поцілунком!
Не можу добрати слів.
Це, ніби все геть нове.
Справді так.
Я така щаслива.
Мене перевонюють емоції.
Вона - наче принцеса з казки.
І це все, чого їй так хотілося.
Усі погляди, увага, час, любов…
усе їй.
Ми обрали вас з Інносентом головними
героями нашої пригоди.
І сьогодні ми всі тут,
вбрані, сидимо разом,
їмо за одним столом,
святкуємо кохання.
Ми святкуємо наші дружні стосунки
і цей шлях, бо вони прекрасні.
Ми хочемо піднести
на вершину вас,
бо кожен з нас
хоче бути в стосунках, окрім Анділє.
Дехто з нас заради кохання здійснює багатогодинні перельоти.
Дехто пройшов терапію й сварки.
У декого партнер з іншої вікової групи.
Ми й досі намагаємося знайти шлях
до стежки, якою пройшли ви.
Тож сьогодні підійміть свої келихи разом зі мною.
За кохання.
За підтримку.
За єдність.
Та за те, щоб битися одне за одного.
Битися одне за одного.
Ми - любов.
-Будьмо. -Будьмо.
Боже мій.
Прмова Кхані була така чудова.
Її промова пробудила в мені купу різних емоцій.
А ще її промова допомагає зрозуміти, чому ми дружимо.
У своїй промові вона була щирою.
Вона нічого не підсолоджувала, а я це обожнюю.
-Агов, там! -Я ти сьогодні почуваєшся?
-Казково. -Так.
Казково.
Я оглядаю цю кімнату, вона прекрасна.
Усі гарно проводять час.
Але…
у думках і серцем,
я питаю себе: що робить Зарі?
Ти сердишся, що її тут немає.
Мені здається, що так неправильно.
Чому ж це неправильно?
Просто мені шкода, що її тут немає.
Ми ж усі - друзі. І вона теж.
Таке відчуття, ніби не вистачає ланки, розумієш?
Мені бракує Зарі.
Коли б ми не збиралися,
мене завжди тягне саме до неї.
Алло?
Привіт.
Привіт, як справи?
Просто думаю про тебе.
Це дуже мило.
Як ти? В тебе все добре?
Знаєш, так дивно. Всі наші тут.
Так, я знаю.
Відчуття, що бракує когось важливого, особливо - мені.
Я знаю.
Буде весело.
Не хвилюйся. Розважайся. Мене ти будь-коли можеш побачити.
Може, скоріше, ніж ти думаєш.
Дуже скоро.
Добре. Чао-чао.
Мої стосунки з Енні, зараз дуже… Їх немає.
На дівич-вечорі, як вона сказала: «Тобі не слід приходити на церемонію», -
бо так і отак, я така: «Знаєш що? Як скажеш».
-Привіт. -Привіт.
-Так, друже. -Що?
-Я таки тут. -І чому ти тут?
-Мене не питай. От ти чому тут? -Я знаю.
Я мав би бути на весіллі.
Я прилетів, щоб піти на весілля.
Та, на жаль, рейс спізнився.
А як так, мені треба провідати дітей.
Чесно кажучи, ти мав бути на тому весіллі.
-Не зміг. Пізно прилетів. -Повір, це довга історія.
І вийде так, що це я сказала тобі не йти.
Як це?
Тут ціла драма.
Ти й гадки не маєш.
Тут поміж нами, дівчатами, багато чого сталося.
І…
у цьому випадку - Інносентом.
Я його знаю ще з «Channel O», ми з ним розмовляли,
Енні почулася невпевнено, чому це я розмовляю з її чоловіком.
Тож, з того дня у мене дуже погані стосунки з Енні.
Дійшло до того, що вона сказала:
«Зарі, між нами стільки всього сталося,
не йди на моє весілля».
Ото так сюрприз, чесно.
Для мене це новина.
Не знаю, може…
відбувається щось, чого я не розумію,
та з того, що я зараз чую,
це щось нове.
Думаю, вона чекала від мене чогось типу: «Що?»
Я їй: «Знаєш що? Як скажеш». Насправді ми не друзі.
-Так. -Цеж не…
так, ніби вона мені найкраща подруга,
якщо не піду, то щось втрачу, типу, не буде що згадати.
Насправді ж, байдуже. Ми не близькі. Як скажеш.
Не хочу бути між двох вогнів.
Ми всі як родина і я не сподівався такого почути.
Це мене бентежить.
Бабо-Ті, ти мене знаєш.
Мене ненавидять, навіть як я нічого не зроблю. Чіпляються.
Просто я - завжди мішень.
Кхані якось сказала: «Все було добре, Зарі, поки не було тебе».
«Ти крадеш у мене друзів, підкуповуєш моїх друзів, от що ти робиш».
Вона все виставляє, ніби… Добре, як саме я їх краду?
А я ще думала, що ми з Кхані друзі.
Виходить… здається, Кхані мені заздрить.
Кхані просто заздрить, що я така сильна, така впевнена.
Чого я зараз хочу, так це почути цю історію від усіх сторін.
Я хочу зрозуміти, що відбувається.
Не буду брехати.
І ніколи нічого не знав про твою роботу.
Не бачив на власні очі.
- А як побачив 2 - Baba й Енні, знаєш,
це варте поваги.
Дякую, друже мій.
Стосунки між Сванкі та мною не такі, якими були до того поїзда,
а я не хочу втратити Сванкі.
Сванкі мені потрібен на моєму боці.
Тож, гадаю, маю зробити цей крок.
Слухай, щодо мене,
я таки хочу перепросити за поїзд.
Ти ж завжди був зі мною.
Від найпершого дня.
Ти завжди порадиш, як у мене проблеми з Кейлі.
Точно.
І мені болить, що,
з усіх, хто були в поїзді,
саме ми з тобою отак накинулися один на одного,
хоч річ була не в нас двох, а в…
Божевіллі.
Отож, у божевіллі й усьому іншому лайні.
Тож…
-Ти знаєш, що я тебе люблю. -І я тебе.
Я теж тебе люблю. Вибач і ти.
-Голий. -Так.
Мені теж шкода, бо хай там як, а Голий - мій друг.
Я за нього переживаю, ми прожили разом важливі моменти,
з ним і його дівчиною, ним і його сином.
Як на мене, що то за друзі, якщо ме можуть посваритися й помиритися?
Отак-от, знаєте, так я це бачу.
-То ти вже готовий до шлюбу? -Ні, послухай.
І не смійся. Це геть не смішно.
Бачити сонце в твоїх очах
Я закохуюсь у все, що ти робиш
Гаразд.
Присягаюся, кохаю кожен усміх
Тому кажу, що знаю: я не можу Стримувати свої почуття
Інносенту, коли йому треба висловити свої почуття,
що він відчуває до мене,
мабуть, просто говорити про це йому важко.
Але він напише про це пісні.
Подивіться, як вона усміхається, так
Від неї мені зриває дах, так
І сьогодні він зробив дещо особливе.
Те ж, що він зробив десять років тому.
Написав для мене ще одну пісню.
Агов, я тут стою
І бачу лише тебе, коли я тут стою
І слова в них такі різні.
І значення такі різні.
…я тут стою, я ніколи тобі не збрешу
І якщо я тебе спіймаю, ох
Цією він
просто говорить,
що докладає сил, аби стати кращим чоловіком.
Докладає зусиль, щоб вогонь не згас.
Докладає зусиль, аби зберегти цю іскру.
Він справді написав пісню
для мене, до нашого другого весілля.
Як почуваєшся?
Чудово, я щаслива.
Було так, як ти хотіла? Бо було чудово.
-Пісня? -Пісня.
Такого я не очікувала.
Тепер ви мені всі як сім'я. Ви мої друзі.
Такі рідні. Тепер від мене не втечете.
-Ні, цього не буде. -Але ми будемо сваритися.
Ти і я, гадаю, завжди будемо сваритися.
Будуть суперечки, бо ми…
Просто бачу, як ми сперечаємося знову й знову, та це нічого.
Нічого, люба.
Чесність.
Це єдина важлива річ у житті.
Понад гроші,
понад те, хто ти,
наскільки відомий та знаменитий.
Важливі лише чесність і любов.
Слухай, а як ми сиділи тоді на балі
в кімнаті й ти мене ненавиділа.
Так, ми обидві…
І ось ми з тобою.
Ти неймовірна.
Ми починали не так.
А тепер я сиджу в її обіймах
і мені затишно.
Може сказати,
що тут вона моя найближча подруга.
Знаєте, що я думаю? Що сьогодні вас вкладатиме тато.
У його ліжко.
У ваші ліжка.
Я люблю своїх дітей.
Щойно побачу дітей, я більше ні про що не думаю.
Ми з дітьми здебільшого добре проводимо час разом.
Особливо тому, що мені не вдається часто їх бачити.
Один, два, три, почали.
Як? Отак?
Я почуваюся…
я по-справжньому вдома.
Добре, стій там.
Гаразд.
Що?
Що ти тут робиш?
-Заходь. -Дякую.
Як ти?
Добре. А ти?
Чому ти тут?
Чому ти дивишся вгору?
Анділє мав би попередити. У мене просто шок.
Тут батько моїх дітей, попередити - просто вияв поваги,
а ти от так приходиш до мене додому.
Я не йду до ліжка.
То у якому ліжку будемо слухати казку?
У моєму!
-Що це? -Це Даймонд.
От чорт!
Проходь.
-Коли ти прийшов? -Щойно увійшов.
Анділє мені як брат.
І я радий його бачити, наче ми й справді брати.
Приїхав зробити мені сюрприз?
Не чекав тебе тут побачити.
Це мій.
-Це ж мій? -Це твій.
Ти з весілля?
-Так. -Тому мені й цікаво, що…
Я проводив церемонію.
-І як воно? -Було чудово.
Я пізно прилетів.
-Так, ми на тебе чекали. -Слухай, он мій костюм.
Я мав там бути, але прилетів пізно. То й подумав:
«Навіть якщо з усіх сил поспішатиму, вчасно не встигну».
Я тоді дуже засмутився.
То ти приїхав сюди?
Тут же мої діти.
Це не схоже на питання.
-Ну, це й не питання. -Подумав: «Що ще я можу зробити?»
-Чому ти не на весіллі? -Приїхав побачитися з тобою.
Що це… Я…
Принести вам щось випити?
-Так, будь ласка. -Думаю, це вдала ідея.
Даймонд тут.
Мені згадуються всі слова, що всі мені про це говорили.
Ось він, той момент.
Я знав, що він настане.
-Ти мені як брат. -Звісно.
Ми з тобою ділилися особистим.
Звісно.
Я не хочу, щоб ти дізнався від інших, а не від мене.
Що ти маєш на увазі?
Ми із Зарі розмовляли.
Ти це про що?
Була невелика зацікавленість.
Агов.
Брате…
Це ж моя сім'я.
Переклад субтитрів: Сергій Білай