РЕАЛІТІ-ШОУ NETFLIX
Між нами з Енні багато чого сталося.
Ми сварилися.
Я говорила про Енні з Кхані,
говорила зі Сванкі…
Я подумала: чому б просто не запросити всіх
у подорож на поїзді, спустити трохи пари, розважитися?
-Привіт! -Привіт!
Гляньте, хто тут.
Я приїхала до Анділє передати запрошення особисто.
Треба ж, ти тут.
Ти кажеш, ніби… Не зважай.
-Ти казала, що не можеш… Що ніколи не… -А тут гарно. Мені подобається.
Нарешті у лігві лева.
Зарі казала, що слід залишатися друзями,
що ніколи не піде на друге побачення. Але вона тут.
Сама не знає, що хоче? Ні.
Дівчата, леді так завжди поводяться.
А я радий полювати.
На то я й гравець.
Принесла запрошення.
Гаразд.
Отже, це тобі.
-І краще б тобі бути. -Це мило.
«І з радістю запрошую вас усіх
на найшикарніший поїзд на континенті…
-Розкажи мені. -…"Синій поїзд". Ваша Зарі».
Ти поїдеш?
Звучить не добре.
У мене не вийде.
Я б залюбки, адже…
така можливість забрати тебе від усього й всіх.
-Бути зі мною в одному поїзді. -З тобою…
І тобі вже не втікти.
Бо ми тут. Бачиш оце?
-І так три дні. -Ага.
Але я не зможу.
У мене не вийде, бо це
ті самі вихідні,
коли я везу дітей, брата й сестру
провідати могилу батька.
А для мене це важливіше.
-Це чудово. Дуже мило. -Я його залишу.
Раптом ти зміниш розклад, чи ще щось.
Стривай, ти що, всіх запросила?
Усіх. Нам потрібно розвіятись. Просто кудись поїхати.
-Енні, Сванкі, Кхані… -Так.
-…яких ти намагаєшся… -Так.
-І всі будуть в одному поїзді? -Так. Попри все.
Ти впевнена?
Якщо вже спускати пару, то саме в поїзді.
Оскільки я Леді-бос, очевидна асоціація - розкоші.
Я запланувала купу вечірок, вечері,
а ще відвідаємо резерв дичини.
-Ти тільки поглянь! -Поглянь-но.
Мене трохи турбує перебування у поїзді Кудзі й тих свінгерів…
цілих 48 годин.
Ти прибув першим?
-Не хотів спізнитися. -Відправлення хвилин за 30.
Я знаю, що поїзд їде в Мпумалангу,
а я там не бував, але впевнений: буде чудово.
-Дивіться, хто тут. -Нарешті!
Як справи?
Вперше ми всі
проведемо разом понад 24 години в одному просторі.
Оскільки я знаю їх усіх, знаю, що це за люди, гадаю
без якоїсь драми не обійдеться.
Дуже дякую, що ви тут.
-Що прийняли моє запрошення. -За «Синій поїзд»!
А де Енні?
Енні мала б бути тут, але зараз її немає.
-Чому запізнюється? -Зате він рано.
-Ага. -Еге ж, це шокує.
Її відсутність мене трохи непокоїть.
Я думав, вона тут. Вона ж мені так сказала. Я їй дзвоню.
Того разу між Енні й Зарі все було добре,
мені здавалося, що проблему залагоджено.
Я сподіваюсь, що Енні з'явиться.
Її ніде немає. Ходімо вже.
Ми всі знаємо про сварку між нею й Енні.
Енні затримується. Дуже сподіваюся, що встигне.
Тож ми не певні, чи вона її пробачила, чи що там як.
Та я вирішила не втручатися, вони ж-бо дорослі.
Мають самі з цим розібратися.
Мені все це не подобається. Енні не видно,
не видно й Наді, мене це непокоїть.
Типу, що відбувається?
-Тут вузько. -Погляньмо, що тут.
Подивимось, де будемо спати.
-Це ж… О боже! -Ванна кімната.
Ми обоє вмістимося?
-Буде тіснувато. -Треба буде спробувати.
Сподіваюсь, звукоізоляція є. Не знаю.
-Спробуй крикнути, побачимо, чи хто почує. -Сванкі!
Енні!
Озираюся навкруги, Енні немає.
Може, сьогодні вона запізнюється замість мене.
Побачимо.
Ходімо, дізнаймося, що відбувається.
Як тобі хто скаже, що я не романтик, не вір.
Ти прийшов з квітами!
Це так мило.
Щойно я зрозумів, що Надя не в поїзді,
вирішив зустрітися.
А ще я багато думав після останньої зустрічі з Надею.
Гадаю, я маю перед нею вибачитися.
Під час останньої розмови з тобою,
про всі ті речі щодо Даймонда й Зарі,
я повівся не надто добре.
Я приймаю вибачення. Дуже дякую.
Я це ціную.
Я чула, усі поїхали поїздом.
Дивно, що ти тут.
-Дивно, що ти не там. -Нічого дивного, що я не там.
Бо щодо мене, ми з нею не друзі. До чого я там?
Я не надто високої думки про неї,
бо чую про неї надто багато поганого. Розумієте?
І нічого хорошого.
І я не хочу вплутуватися в усілякі драми, а де вона - там драма.
Можу лиш уявити, що буде в тому поїзді.
-Гадаєш, там буде гаряче? -І гаряче, і пектиме, і горітиме.
Отже, а ти чому не там?
Втрата батька два роки тому серйозно відбилася на всій родині.
Ми збираємось їхати…
на могилу мого батька,
типу, завершення жалоби.
Неймовірно.
Шкода, що я не можу так зі своїм батьком.
Він живий, та я й гадки не маю, де він є.
Гадаю, може, саме тому я так поводжуся у стосунках з чоловіками.
Наче з витратним матеріалом.
Думаю, річ у тому, що
поряд зі мною ніколи не було батька.
Якщо чесно, мені завжди важко дати ладу стосункам.
Перервала ті токсичні стосунки.
Зараз я з Віком.
І щось дивне між мною й Даймондом,
і я поки не розумію, як з цим розібратися.
Ти намагалась його знайти?
Ні. Гадаю, це б образило маму, бо вона стільки для мене зробила.
-Коли народилася Габі… -Так.
…ми з Розетт розсварилися.
Я не бачився з дочкою чотири роки.
Справді?
Кожного її дня народження
я брав листівку й писав у ній. І так чотири роки.
І коли вона мене спитає, я витягну ту листівку й скажу:
«Я завжди про тебе думав, любив тебе,
але були обставини, сильніші за мене».
І все їй покажу.
А якщо при зустрічі виявиться, що він не такий?
Принаймні, будеш точно знати.
Не певна, що дійсно хочу все дізнатися,
бо гірко плакати я не готова. Та й хто хоче?
-Де Енні? -Де Енні?
Енні сіла на поїзд?
Енні так і не з'явилася. А я хочу всім подякувати,
що прийняли запрошення, що ви тут.
Нам буде чим зайнятися. У нас запланована вечеря.
У нас заплановано сафарі. І ще багато чого на нас чекає.
Поїзд зупинився.
Я готуюся виголосити промову,
в основному, сказати гостям: «Дякую, що прийняли моє запрошення», -
і…
вгадайте, хто входить.
Енні!
Я мала певний скепсис щодо того, чи варто мені бути у тому поїзді,
особливо, якщо запрошує Зарі.
Сванкі такий: «Ну-бо, ти маєш тут бути.
Тут Кхані, тут Кудзі». Отак от.
Поїзд рушив без мене, та я їх наздогнала, поки були недалеко.
Енні, як ти потрапила на поїзд?
Гроші керують світом!
Гроші…
-Гроші керують світом. -Гроші керують світом.
Тому поїзд і зупинився.
Прошу уваги.
Можна швиденький тост?
Коли згадую Зарі, я думаю про драму.
Негативна енергія… Бо я до цього звикла.
Вона від початку була така.
По-перше, хотіла б подякувати, що ви всі прийняли моє запрошення
до цієї поїздки.
«Дякую, що прийняли моє запрошення».
Якось це мені «не зайшло».
Мені подумалося, що найкраще, аби розвіятися та зміцнити стосунки,
пізнати одне одного, -
це замкнутий простір у поїзді.
Годі пліткувати.
Та тут ніхто й рота не розкривав.
Так, отже, дуже дякую.
А сьогодні в нас буде вечеря.
Очікую, що всі будуть гарні, казкові…
У Кхані якісь серйозні проблеми.
Я починаю усвідомлювати, що їй схотілося зсадити когось з трону.
Стати Бейонсе.
Але ти не
в тій компанії.
Тут усі зірки, люба.
-Не розумію, що з тобою. -У чому проблема?
Які проблеми, люба?
-Друге мені до душі. -Що таке?
-Що відбувається? -З ким?
З твоєю жінкою.
-З жінкою… -Це кондиціонер. Я змерзла.
Вона змерзла, любий.
Будь ласка, відігрій свою кохану, поки ще маємо кілька хвилин до вечері.
Я помічаю деяку ніяковість ситуації.
Думаю, Кхані трохи не по собі,
бо та промова була не надто доречною.
Ми ж тут, аби розважитися.
У поїзді всі чомусь стали такі напружені.
Раптом ви всі стали аж такі.
Я щось проґавила? Тобто…
Очевидно, промова не вдалася.
Я пропоную перевдягтися й повечеряти.
Може, настрої переміняться.
І пропоную влаштувати піжамну вечірку.
Це тільки перший день у поїзді,
а єдине, про що я думаю: «Залишилося ще 48 годин.
Чи я це переживу?»
Зглянься, Господи.
Усі місця зайняті. Єдині вільні місця для нас зі Сванкі -
за столиком Зарі.
Енні та Зарі помирилися.
Після того ланчу зі мною вони не бачилися.
За столиком тихо, відчувається ніяковість.
Еге ж.
-Ти справді публікуєш багато… -Так. Бо мені подобається.
Може, пора викликати гелікоптер, чи ще що,
аби забрати мене звідси.
Не знаю, про що говорити із Зарі.
Ну, що ж…
Друзі, який день!
Я рада, що ми забули ту суперечку між нами.
То було прощення.
Як вона не сприйняла, схотіла влаштувати шоу,
мені байдуже. Правда байдуже.
Вона тут. Ось що важливо.
Як там твої весільні плани?
-Поновлення обітниць. -Так.
Підготовка до весілля йде як і належить.
А от я трохи нервуюся.
Це неочікувано. Я ж вже виходила заміж.
Перше весілля відбувалося на пляжі.
Це було в Дубаї.
То було велике весілля, а цього разу хочеться малого.
Приватного.
Дуже приватного, і щоб це було в садку.
І зараз я знаю, що енергія Зарі в той день
мені ні до чого.
Слухайте, я не надто близька з Енні.
Якщо дивитися на Зарі, що тут сидить,
воно мені нічого не додає й не забирає,
але, як жінка, я дійсно побажала б їй усього найкращого.
САФАРІ МДЛУЛІ НАЦІОНАЛЬНИЙ ПАРК КРЮГЕРА
У нас сафарі в резерві дичини.
Зарі, все добре?
Хлопче! Сьогодні доведеться походити.
Минулої ночі…
Вчорашні емоції мене непокоять.
Ми тут, щоб розважитися. Чому це схоже на похорон?
Якщо треба спитати, я спитаю, коли всі зберуться,
бо таки хочу знати, що то вчора було.
Ми з Квінтоном в одній машині з Зарі.
Сванкі, Енні та Кхані з Кудзі…
так, вирішили сісти в окрему машину.
Прошу вас, я така рада бути разом з цими друзями,
гарні емоції, любов.
Ми всі згодні щодо єдності.
Я засмучена, бо ми розділилися,
але, здається, все під контролем.
То де ж тваринки?
Як вам ця подорож?
Тобто, вже ж другий день настав.
Ну, я отримую задоволення.
Особисто мені здалося, що вчора у всіх настрій якось так…
Так.
Поки я кажу: «Друзі, ось чому ми тут», -
Кхані раптом така…
-Я теж це помітив. -Усі помітили.
Думаю, це почалося зі слів Зарі:
«Дякую, що прийшли на мою подію. Дякую, що ви тут зі мною».
Гадаю, ті «моє», «я» багатьом не сподобалися.
Але точно можна сказати, що щось було не так.
-Що вони робили? -Їхні емоції.
Повелися, ніби ті злі сестри. Щоразу, як ти говорила…
-Ніби… -Має бути причина…
Учора я була Попелюшкою, що має двох нерідних сестер.
Якщо я Попелюшка, то й залишуся Попелюшкою, нехай.
Хочеш бути Попелюшкою.
Я через це гірше не спатиму, побуду Попелюшкою, хай там що.
Добре, що й ви помітили, друзі.
Для мене сім'я - це все.
Цю зграю я веду з гордістю.
Сім'ї, яку очолював
такий чоловік як мій батько, після його відходу легше розпастися.
Я йому геть не рівня.
Трохи смішно, що на могилі є черевик.
Він мав величезний розмір взуття.
Так.
Розумієте, тепер я маю зайняти його місце,
очолити сім'ю, так би мовити.
Тато був визначною людиною.
ЕЛЛІОТ
Він був неймовірним для мене, брата й сестри, хоч зачав їх і не він,
і він навчив мене бути татом, яким я є.
Я такий, як є, з усіма моїми дітьми,
біологічними, чи ні, бо так мене навчив мій батько.
Я можу лише сподіватись,
що колись стану ним хоч наполовину.
Бо…
якби я вірив у життя після смерті,
гадаю, він трохи мною пишається.
-Це лев? -Гієна.
Гієна. Плямиста гієна.
-Ого, погляньте на ті очі. -А як застрибне сюди?
-Ні, не застрибне. -Вона тікає.
Боже мій, це лев.
Їдьмо.
Я так не граю.
Надто близько, я боюсь.
Ось наша машина, а ось леви.
Отак близько.
-Ні це надто близько. -Занадто близько.
Ми заблизько, еге ж?
Боже!
-Енні, спокійно. -Великий.
Енні, спокійно.
-Не думаю, що він тебе з'їсть. -Їдьмо.
Треба забиратися.
Я дитя Нігерії. Чорна дівчина.
Ті розваги для білих мені не цікаві.
Благаю, їдьмо. Сванкі.
Водію, рушаймо. Ну ж бо, я тут з чужою дружиною.
Не хочу неприємностей.
-Може вже поїдемо? -Водію, їдьмо.
Він на нас дивиться.
-Їдьмо. -Їдьмо.
-Заберіть мене звідси. -Їдьмо.
Їдьмо, друзі.
Я вже не хочу таких пригод. Не цікаво.
Не цікаво.
-Рушаймо вже. -Їдьмо.
Я аж зігрівся.
Мені такі пригоди не подобаються. Такі пригоди геть не для мене.
Кажу вам.
Господи. Божечку, прошу.
Я зробив це…
-То ти про це говоритимеш? -Еге ж.
Я точно говоритиму про вчорашній вечір,
бо, як не говорити, проблема сама не зникне.
Всі бачать, але мовчать.
Але було мило.
Сванкі, Анні, Кхані.
Хочу поговорити про вчора, коли ми сіли на поїзд.
Отже, спочатку все було добре, аж раптом, щойно ми сіли в поїзд,
з'явилась певна, доволі заразна, емоція.
Знаєте ж, емоції не брешуть.
Ось я кажу: «Леді та джентльмени,
ми всі тут зібралися, це чудова подорож».
Коли я: «Дуже дякую, що прийняли…», -
ви з Кхані явно схиляєтеся одна до одної, шепчетесь, гигочете.
Я відчуваю негатив,
що опускається на цей стіл.
Це від мене, чи від Зарі?
Не від мене, це Зарі.
-Бачили як вони шепталися й гигикали? -Ми шепталися?
-Я була біля Кудзі. -У певний момент я бачив.
-Дякую. -Я сиділа з Кудзі.
То було достобіса грубо.
Що я маю відчувати?
Чому тоді мовчала? Треба було сказати.
І відтоді пішла купа сухих розмов.
Як ти мала почуватися під час промови?
Вочевидь, ми щось у тебе вкрали.
Про що саме була та промова?
Бо тепер ти говориш про те, як почувалася,
коли щось там сталося…
Якщо промова присвячена тобі самій,
що б люди не робили, ти сказала що хотіла.
-То в чому проблема? -Я вихваляла саму себе?
Тому й питаю, що саме ми, можливо, пропустили.
Яку саме мить ти шукаєш? Що такого цінного хочеш знайти?
Бо, як на мене, ти наче та маленька дівчинка,
що жбурляється іграшками, а причина мені незрозуміла.
То що сталося?
Сталися ті сухі емоції, що були вчора.
Що то було?
Це ж не фізкультура в школі. Ми не мали поводитися, наче перед грою.
Кхані, йдеться про повагу.
Яку повагу?
Кхані, на своєму балі ти виголосила сім промов.
І всі це поважали.
Ніхто тобі не заважав говорити. Ніхто не розмовляв.
-Дякую. -Ніхто не говорив поза чергою.
-Я заважала Зарі? -Ніхто не сміявся…
Певною мірою…
Голий, ми хіба сміялися?
Ви забули, або навіть і не помітили.
Їй схотілося промови…
Я ж не на конференції, де очікую слухати чиюсь промову.
А на моїй події, це ж моя подія.
Мій бал. А це не твоя вечірка.
-Уточнення. Це не моя вечірка? -Ні, не твоя.
Це я вас запросила в поїздку.
-Не твоя. -Я тебе запросила.
Тому й кажу, що була проблема.
І тепер ти говориш, як почуваєшся.
Якби проблеми не було, було б щось типу: «Втомилися, мабуть».
Та ти здіймаєш купу проблем, кажеш, що я хотіла повихвалятися.
Ти сказала промову - ми мусимо аплодувати. Чому?
-Визнання? -Я тут не на грі Суперкубка.
Зарі.
Клятий інстаграм!
Тут немає чирлідерів. Тут ти не знаменитість.
Одна з друзів.
Ні, дівчинко.
Хто тут вдає знаменитість?
Ось у чому річ, ти хочеш бути вище від нас.
Цього не буде, Леді-бос. Розумієш, Зарі?
Кхані, припини!
Зарі не буде нам казати, що робити.
Кхані, годі.
Ой, серце схопило.
Сварки з Кхані не для мене.
Я б такого не витримала. Було б жорстко.
Навіщо ми псуємо собі вечір цією розмовою?
Ні. Хіба ви поміж собою не поговорили?
Ви це обговорювали, перш ніж підняти це тут.
Голий, Кейлі, як ви думали, що настрій падає,
треба було додати позитиву в приміщенні.
Ні, як на мене, сперечатися не слід.
Люди казали, настрій погіршився. Це всім нам давило на голову.
-Питання в тому, чому… -Сьогодні пригніченості немає.
-То чому ми… -Ви хіба не щасливі?
Давайте не будемо цього повторювати.
Зранку просто скажіть, у якому ви гуморі, щоб ми знали як поводитися.
Дуже дякую.
Це слова не Голого й Кейлі. Це слова Зарі.
Сьогодні ми щасливі. Будьмо, Кейлі.
-За тебе. -Я радий, ми щасливі.
Чому ж не додали позитиву від себе?
Я… Як Голому не соромно?
Якби це був «Останній герой», вони поїхали б додому.
Так би вирішило плем'я. Серйозно.
Хіба троє переважать чотирьох?
-Твоя маленька проблема… -Ваша маленька група з сафарі.
У вас зустріч групки, на трьох. Один, два, три.
Не вступай до команди, що має проблему, яка тебе не стосується.
Кейлі й Голий, вони мене дуже розчарували.
Адже я сидів із ними.
Я чудово провела час.
Думала, сьогодні я з усіма все залагодила.
-Друзі, ви мене тішите… -Ти йдеш?
Ти крадеш у мене задоволення. Рушаймо додому.
Гадаю, досить.
Як на мене, ця ситуація - треш.
І ніхто не має її підживлювати.
Не треба тут сидіти, намагатися розділити групу
й думати, що ми не підемо.
Ні, краще тримайтеся своєї групки.
Усім гарно дійти. Бувайте.
Ви всі несете негатив.
Свій чат у ватсапі.
Зарі, Кейлі й Голий про це вже говорили.
Вони завчасно домовилися.
От і розважайтеся, друзі. Ви ж такі класні, так?
То й уперед.
Відчуваєте, яке повітря? Чисте.
Тепер повітря чисте. Вони нас душили.
Я все одно хочу розважатися. У нас залишається ще одна ніч.
Влаштуймо вечірку.
Ходімо на вечірку.
«СЕНДТОН -СІТІ»
Факт, що всі зараз у тому поїзді…
спонукає мене замислитись про мою особисту екосистему.
Анділє добре все пояснив, коли ми розмовляли про моє ставлення до чоловіків.
Я просто не знаю, чи готова робити висновки.
Знаю, він дуже хоче саме цього.
Привіт. Не хочу вставати.
Я теж тебе люблю.
Глянь-но, ми пасуємо. Бачиш?
Поглянь на нас.
Годі фліртувати.
Що я п'ю? Де моє замовлення?
Ми з Віком порвали.
Знаю.
Ти перший, кому кажу. Прошу, притримай цю інформацію.
-Що? -Ми розсталися. Так.
Ти в нормі?
Я в нормі.
Сумно, але я в нормі.
Чого я точно не хочу, так це марнувати час
з людиною, що не має зі мною майбутнього.
Не думаю, що тут воно було.
Що сталося?
Гадаю, відстань виявилась завеликою для обох з нас.
Я відчула, що він не надто старається.
Я йому: «Велика відстань - це тяжко. Треба спілкуватися».
Говорили щодня, та він завжди зайнятий,
я завжди зайнята, от спілкування й не виходило.
Хоч спілкування було не таке, як я хотіла,
та саме цього мені, мабуть, і буде бракувати, розмов з ним.
Ми більше не говоримо.
Так.
Я йому у повідомленні: «Здається, така відстань - це тяжко.
Треба докладати багато зусиль.
Гадаю, ми мало говоримо, бо ти зайнятий».
А він відповідає:
«Мила, я розумію, та поговорімо завтра?»
Тоді мені й стало ясно, до чого все йде.
Може, якби він…
Я б дуже зраділа, якби він сказав:
«Люба, пробач. Як мені виправитися?»
Та він не сказав, і це зрозуміло, тож, мені все ясно.
Це сумно, але я переживу,
бо я ж тобі казала: чоловіки для мене - витратний матеріал.
З'являєтеся й зникаєте, є, чи немає.
І я знаю, що це проблема, з якою я маю розібратися.
Це не…
Бо очікуєш, що чоловік тебе кине.
Стовідсотково.
Ти спокійна, бо тебе кидають ще з трьох рочків.
Сто відсотків.
Гадаю, коли сидітимеш перед психологом,
то вже тоді виплачешся, як ніколи у житті.
Я не хочу плакати.
Не згадуй про плач. Не хочу плакати.
Власне це - головна причина цього не робити.
Я не хочу плакати.
Ні, такої слабкості від мене не дочекаєтесь. Ви цього не варті.
-Плач - не слабкість. -Слабкість.
Сьогодні в мене вечірка в стилі Гетсбі.
Попри те що вони тоді пішли, я очікую, що сюди вони прийдуть.
Готові веселитися, або готові мене ігнорувати.
І в будь-якому разі, прийдуть вони, чи ні,
я все одно буду на власній вечірці.
-Привіт, як справи? -Чудово. Як ваш вечір?
Гаразд.
Я й далі сваритимусь із Зарі.
Аж поки вона не зрозуміє, що ми - її друзі,
а не фани,
і що їй треба вгамуватися.
Номер 36.
Отакої. Я втрачаю всі гроші.
-Цього не може бути. -Ми прийшли!
Кхані, як моя подруга, повелася геть неправильно.
Якби це в мене виникли проблеми з Кхані,
не думаю, що я б висловлювалася аж так.
Ну-бо.
Хочу, щоб вона відступила.
Але я розумію, що Зарі звикла завжди перемагати.
Та тут перемагати не треба. Просто припини.
Припини й скажи: «Гаразд, друзі, ви праві. Пробачте,
продовжуймо цей вечір».
Сьогодні вечірка в стилі Гетсбі, працює казино,
тож хочемо виграти грошей та мати гарний вигляд.
З нетерпінням на це чекаю.
-Привіт! -Привіт, сексі!
-Ти красуня. -Розкішний вигляд.
Голий, та ти нарядився!
Ти така… А, так, іноді можу!
Образи й досі не залагоджено,
багато слів не сказано, але зрозуміло.
Не думаю, що це добре скінчиться.
Сьогодні найсумніший день мого перебування в Південній Африці.
Мої друзі розділилися.
Лише мені відомо, які зусилля я прикладаю, щоб зберегти єдність.
Це моя справа, пріоритет.
Ось для чого я існую, щоб берегти єдність,
нести любов,
нести щастя.
Тож зараз я почуваюся, ніби не впорався.
…і чому ми програємо гроші.
Ти купив?
-Так, це тобі. -Бачиш.
-Новачкам щастить. -У мене й того немає.
-Дивіться, хто тут. -От чорт!
Зайшовши до кімнати, розумію,
що ніколи не бувала на такому холоді.
Це місце… Холод не у повітрі, холод в емоціях.
Холод.
-Ви неймовірно гарні. -Щось вип'єш?
Гадаю, мені треба трохи звикнути.
Одяг Енні…
це такий жарт?
Чудово.
Навіщо мені вбиратися?
Заради цього?
Це явне розділення. Таке очевидне.
Остання ставка.
-Гарний день, еге ж? -Чудовий день.
Це дріб'язковість.
Дріб'язковість?
Знаєш, коли ти все життя звикла бути в центрі?
А як ні, це стає проблемою.
Я бачу, що єдиний, хто осторонь від цього безумства - Кудзі.
Останні два-три рази, що ми бачились…
-Так. -…ми з Кхані…
чи не хапалися за горлянки.
-Отож. -Я хочу за це вибачитись.
Я просто хочу налагодити стосунки з Кудзі.
Я бачу, ти робиш мою сестричку щасливою.
Щоб ти там не робив, продовжуй.
Я ніколи не бачив, щоб вона так сяяла. Такою щасливою.
Він починає мені подобатися, бо я починаю його взнавати.
Усім привіт. Прошу уваги.
-Приділіть йому увагу. Сванкі. -Я скажу промову.
Я знову бачу розділення.
Голий, Кейлі та Зарі знову окремо сидять разом.
Вони принесли це з вечері,
коли підтримали стурбованість Зарі, на цю вечірку.
Я справді не збираюся стояти тут
і бути на вечірці, це ми розділилися.
І я чітко бачу драму й усю
фігню, що тут відбуваються.
-Я не можу. Що відбувається? -Я не братиму в цьому участі.
Я краще піду, а ви розважайтеся.
Якщо ми це не виправимо, от прямо зараз, цієї миті,
не владнаємо цю ситуацію цієї ж хвилини…
-Це що… -…я звідси забираюся.
І… Я геть не… Я не граю ні у які ігри.
Я зараз не просто розкидаюся словами.
Якщо ми це лайно не розгребемо,
я таки піду.
Хто має це владнати, мусить зробити це зараз,
або я забираюся з вечірки, з поїзда.
І я не жартую.
Не можу бути у цьому лайні.
Я дуже засмучений і справді розчарований.
Мене бісить цей поїзд.
-Сванкі, про що ти говориш? -Про все.
Може, трохи поясниш…
Які ми друзі,
якщо дійшло аж до такого лайна?
Зарі, Кейлі, Голий, вся ця фігня - треш!
І не треба вдавати, що не розумієте, про що я.
Ви руйнуєте вечірку,
руйнуєте цю дружбу й цю групу.
Я не знала, що Сванкі на таке здатен.
Про що це він?
-Маю те ж саме питання. -І я питаю…
-Я… -Я не певна.
Не розумієте, про що я? Справді?
-Я не розумію. -Що це все таке?
Ні-ні, по-перше,
заспокойся.
-Як потрібна допомога… -Ні.
-…можна влаштувати. -Яка допомога?
Розслабся.
Ти про що? Яка допомога мені потрібна?
-Тоді говорімо як дорослі. -Допомога з чим?
-Яка проблема? -Чому про допомогу торочиш?
Як закінчиш, дай знати.
Тоді поговоримо як дорослі.
Я говорю про гидку атмосферу цієї вечірки.
Допомога. Яка допомога мені потрібна?
Збав децибели, може, тоді нормально поговоримо.
Те, що ми не кричимо…
-Ми не мали б кричати, Голий! -Саме так.
-Ми не повинні кричати! -Але ти кричиш.
-Нам не треба кричати!
Що ти маєш на увазі?
-Ми не повинні кричати! -Тихше.
Розбурхуєте людей і гадаєте, що буде тиша?
Не треба.
Ви мене засмутили, я можу кричати.
Люди, ви зіпсували хороший день
через щось, що не мало значення.
З'явилося дещо нове, не знаю звідки,
коли одні хочуть контролювати дії інших.
Йому не кричати.
Цю слухайте, коли вона говорить. Що це?
Дошкуляє його крик? Нехай іде. Я-от хочу знати, що він скаже.
Сванкі хотів сказати промову.
Ми слухали його промову.
-Не збирався я казати промову. -Добре.
-Це не промова… -Гаразд, кожен…
-Бляха, що всі так і говоритимуть? -…не промова
То всі так і будуть говорити, чорт забирай?
Спокійно.
Так не розмовляють. Ми, бляха, не діти!
Давайте всі кричати, бо нам, бляха, хочеться!
-Усім можна кричати. -Я не говорив, бляха, промови!
Заспокойся вже, щоб тебе. Ми всі вміємо кричати.
Я не заспокоюся.
Ти мене дражниш?
Кейлі, не кажи, що це зайве. Це ж ви почали.
-І ось де ми зараз. -Це ви почали.
Не кажи, що ми почали. Ми цього не починали.
-Я нічого не починала. -Ми це почали? Що саме ми почали?
Я не починала.
Як це ти не знаєш, про що мова?
Ти почала ще за столом, напала на нас. А тепер ти наче…
Не збагну, навіщо скільки фальші.
Ця жінка намагається розбити нашу групу.
З нею в нашу групу прийшло стільки негативу.
Бачите, всі між собою пересварилися, всі розділилися.
Ні, друзі, не приписуйте Квінтона з Кейлі.
Я уявляю себе на місці Зарі. Що…
як у когось зі мною проблема, то вони б мені так і сказали.
А тут, ніби
якась отрута повільно труїть всю команду.
А ми й гадки не маємо. Тож…
Річ не в тому, щоб когось підтримувати.
Я просто хочу, щоб хтось встав і пояснив, що відбувається.
Бо дехто з нас не розуміє.
Зарі, я тебе підтримувала. Як ти прийшла в групу, підтримувала.
І, відколи ти з нами, ти розпушуєш пір'я, еге ж?
Поки тебе не було в цій групі, такого галасу не зчинялося.
Люди поміж собою не сварилися, не було такого.
Ніхто й ніколи не заважав нам отримувати задоволення, коли ми разом.
Між нами можуть бути суперечки,
але ми не переносимо це на всю групу.
Я зустрічалася з Кейлі. Ми говорили про стосунки.
Коли в мене були проблеми з Енні, я прийшла до неї.
Ми поговорили.
Ти прийшла в цю групу друзів і принесла проблеми.
-Ти принесла в групу безлад. -Та невже?
Ось що ти робиш:
збираєш людей разом і хочеш над ними царювати.
-Справді? -Дружба це не царювання.
Як стається суперечка, ти вступаєш у неї зі своїм его,
бо хочеш з неї вийти як леді-бос…
-О ні. -…щоб останнє слово було твоє.
Усе, що ти про мене кажеш, насправді - проєкція з тебе на мене.
Або як ти мене сприймаєш.
Хочу, аби ти ввімкнула диктофон і записала свою промову собі на телефон.
Тобі варто. Здається, тут відчувається якийсь острах,
мовляв: от, з'явилась тут. Ти говориш всілякі…
Усе що ти говориш, це те, що ти відчуваєш,
а не те, як я це роблю.
У тебе фальшиве волосся. Фальшиве те, фальшиве це.
Мене цим не злякаєш.
Чи те, що ніби маєш більше грошей?
Я була й бідною, і багатою.
Багатством мене не злякаєш.
Річ у враженні, що я справляю. Коли це є, коли присутнє,
люди лякаються.
Маю високу впевненість, звідси й острах.
Ніхто Зарі не переймається, ось що вона мусить зрозуміти:
дружба…
означає відсутність рівнів.
Усе що ти кажеш, Кхані, це твоє сприйняття.
Не те, що я насправді роблю.
Схоже, Зарі нервує. Думає, тут їй інстаграм,
де ти така: «Я ж знаменитість».
Тут це неважливо, ми всі знамениті.
Ми всі молоді, всі відомі, у всіх є гроші, ми всі багаті.
Тож…
чого нам боятися?
Кажи все, що хочеш,
а я скажу тобі дещо про моїх друзів.
Тобі треба зрозуміти,
що в нас тут немає ранжування.
Немає питання: «Хто й для кого що, коли та як зробив?»
Є ось що: потрібна допомога - поклич, ми відгукнемося. Прийдемо
й врятуємо.
І байдуже, що за причина.
Ми з тобою.
-Отак. -Кхані, ти закінчила.
Усе, що ти про мене сказала, не так.
Коли зустрічаються дві жінки,
сходяться дві потужні сили,
так чи інакше, але зіткнення таки буде.
Переклад субтитрів: Сергій Білай