SERIÁL NETFLIX
INSPIROVÁNO PÍSNĚMI HIKARU UTADY „FIRST LOVE“ A „HACUKOI“
Co to tady je?
Jen počkej!
Chytla jsi mě!
Kdepak jsi, Cuzuru?
Kam zmizel? Tady jsi! To jsem se lekla.
Kdepak asi je?
Tady.
Tady jsi!
Co je tohle?
Ten obrázek je jiný.
Ty boty…
Boty?
Copak to je? Sluníčko?
Lososí jikry.
Jikry?
Aha, tak jikry.
Jsem doma.
Ahoj, tati.
Už jsem tady.
Ahoj.
Na.
K čemu tohle všechno?
Nevěděl jsem, co si oblíbí, tak jsem vzal mix.
Cuzuru!
Netrpělivej jako vždycky.
Tohle nedokážu.
Co? Dokážeš.
A co tohle?
- Zakopu si. - Kopej.
- Kopat umím. - Tak to zkusíme.
- Tenhle je moc velký. - Ne? A co tohle?
Koši, podal bys mi uchošťour?
A dolij mi kafe.
Koši, potřebuju udělat kopii, tak mě odtlač.
- Koši! - Sakra práce!
Sotva tě pustili z nemocnice, tak si běž domů lehnout.
Sezení je nejpohodlnější poloha.
Chybí papír. Papír!
Podej papír.
Jo, ten zatčený Gokita byl prý po krk v dluzích.
Podle všeho zneužíval firemní peníze
a nakonec plánoval ukrást i jejich data a utéct.
Fakt?
Ta, co jsi zachránil,
byla ta řidička taxíku, že jo?
Tvoje první láska, co ztratila paměť.
No a?
To se fakt ptáš? Po tom, cos riskoval zdraví?
A ona celou dobu brečela.
Nezkusíš jí to říct?
Že jste byli šíleně zamilovaní
a ve vážným vztahu a…
K čemu by to teď bylo?
Ty vzpomínky by pro ni mohly být bolestivý.
A i kdybych jí to řekl, nic nenadělám.
- Zase mě chytá bolest. - Tak jdi konečně domů.
Au.
To je bolest.
Pane Namiki?
Hej.
Harumiči.
Pane…
Hej.
Někdo se právě přihlásil o speciální domácí úkol.
Dobře, může mi místo něj odpovědět slečna Noguči?
Co změnilo jejich vztah?
Myslím…
Myslím, že k tomu došlo,
když pan Darcy vyznal svou lásku.
Správně.
Můžete nám říct něco víc o tom, co jste si z románu odnesla?
Zezačátku to sice nevedlo k nejlepšímu výsledku,
ale statečné vyznání pana Darcyho všechno změnilo.
To ano.
Děkuji, slečno Noguči.
Přejděme k další kapitole.
Strana 21, prosím.
Au!
O čem jste chtěla mluvit?
Studovala jste někde v zahraničí?
Vůbec ne.
Ještě jsem neopustila Hokkaidó.
Tak to jste měla dobrého učitele.
Táta mi poslal Harryho Pottera.
Když pracoval v zahraničí.
Četla jsem ho každý den, protože mě to moc bavilo,
a rozuměla jsem čím dál líp.
A tak jsem si angličtinu zamilovala.
Proto ta formální britská angličtina.
Po letních prázdninách se koná jedna soutěž.
Ráda bych vás do ní za naši školu přihlásila.
Co říkáte?
- Co? - Takže…
Ode dneška do konce vaší rehabilitace budu váš osobní řidič.
Nahradím vám nohy.
Ne, něco takovýho…
Nepodceňujte mě, v naší firmě patřím k nejvýkonnějším řidičům.
Mám i ocenění, podívejte.
Ty jo.
Ale o to tady nejde.
Hledala jsem si to na internetu
a poloha v sedě je po operaci nejpohodlnější.
Díky mému taxíku to máte ode dveří až ke dveřím.
A bylo by to zdarma.
Z ekonomického i zdravotního hlediska je to nejvhodnější řešení.
Podívejte, slečno Noguči…
Prosím, dovolte mi to.
Nic jiného pro vás udělat asi nemůžu.
Možná to patří k vaší práci, ale zachránil jste mě.
Riskoval jste život.
Tak vám to chci oplatit tím, že taky udělám svou práci.
Navíc…
Ale nic.
Kdykoli budete potřebovat někam hodit, prosím, zavolejte mi.
Tak prosím.
Prosím.
Nemusíte spěchat.
Kam to bude?
K hotelu Park.
Dobře.
Jdete na rande?
Ne.
Setkání rodičů.
Můžu vám půjčit tohle.
Zatraceně.
SOBOTA 11. 8.
Prosím.
Díky.
A mám i tohle.
Případně mám žvýkačky a taky sušenky Genji-Pie.
Tak si jeden dám.
Nemáte náhodou i kompas a baterku?
Mám.
Prosím.
Promiňte.
Vždycky připravená.
Vážně?
Ano.
- Harumiči, poběž! - Promiň, zaspal jsem.
Když stihneme bus teď v 22, stihneme vlak v 8:01.
Po příjezdu si půjčíme na nádraží kola.
A v 10 budeme v Utoru.
Když kola vrátíme do 16:30, stíháme vlak v 16:51.
Počkejte!
Kdy jede další?
Za hodinu.
Takže nestíháme přestup na linku Senmó.
Ty se někam stěhuješ?
Co kdyby pršelo?
Taky mám kompas, kdybychom se ztratili,
baterku, repelent proti hmyzu,
sprej na medvědy
a jídlo pro případ nouze.
Jedeme tam jenom na piknik, ne?
Musíš se vždycky připravit na nejhorší.
Na.
Jak to dopadlo s tou soutěží?
Odmítla jsem tam jít.
Co?
Proč?
Z jakýho důvodu?
Vždyť bych neměla šanci.
Nikdy jsem nebyla v zahraničí a akorát by se mi vysmáli.
Moje holka má jedinou vadu. Má moc nízký sebevědomí.
„Co když to zkusím a budou se mi smát?“
„Co když akorát zklamu?“
Jsi až moc chytrá, tak myslíš až příliš dopředu,
čekáš selhání a rovnou hraješ defenzivu.
To mi řekl i můj táta.
„Ty bys jako polař určitě získala Zlatou rukavici.“
Vídáš se s ním?
Už tak tři roky jsem ho neviděla.
Nechceš ho vidět?
Mámě se to nelíbí.
Tak jo.
Vyrazíme!
Kam?
Bydlí v Ótaru, ne?
Hned vyrazíme a vrátíme se posledním letem.
Letem?
- Ale náš plán… - Plán se změnil!
- Tak jo. - Fakt?
- Počkej. - Jdeme!
- Jako fakt? - Navštívíme tvýho tátu!
OBSAZENO
Tak moc děkuju.
Opatrujte se.
Harumiči.
Promiň.
Všichni už jsou tady.
Vydrž.
Tak.
Táta se nechal ostříhat, ale podle mě to dopadlo strašně.
HOKKAIDÓ, ÓTARU, LEDEN 2007.
Tak, a je to.
Tenhle máme jen jeden…
Jae, manželka doktora Togawy sladké nejí.
Aha, omlouvám se.
- A taky… - Ano?
K manželce profesora Ókóčiho se prosím chovej nanejvýš uctivě.
Má skvělé styky na medicíně v Ótaru.
Tak už kvůli Cuzuruově budoucnosti.
Ano.
- Cuzuru, musím uklízet. - A taky…
Nahoře jsem ti připravila oblečení, tak se do něj prosím převlékni.
Ano.
Jak se vám líbily Benátky?
Úžasné místo na cestu s milencem.
Je to romantické město, že?
- Vážně vám závidím. - Promiňte.
No tedy, Jae, moc vám to sluší.
Nový Gucci?
Na jakou jste chodila univerzitu?
Na Tó’ó, ale studia jsem ukončila kvůli těhotenství.
Aha.
A co dělají vaši rodiče?
- Máma pracuje v továrně… - Zaměstnání její matky
je navázané na provoz letiště, že ano?
Takže rodina se vztahem k zahraničí.
Báječné.
Paní Sonobe, váš nejstarší syn je prý v Bostonu.
Zásluhou vás a pana Ókóčiho.
- Měl dobré známky. - Vážně?
Ahoj.
Měla jsi jít spát.
Najíš se?
Už jsem jedl.
- Dneska tvoje máma… - Mám za sebou tři operace.
Dva nádory na mozku a jedno aneurysma. A pak přípravu na konferenci.
Chystáš se mi říct něco závažnějšího, než jsou tyhle věci?
Jdu se vykoupat.
Mami.
Cuzuru, promiň. Vzbudili jsme tě?
Pojď sem.
Super!
Před polednem jsme tam.
Fakt?
- Na. - Díky.
Jako malá jsem sem často chodila.
Když jsem dostala dobrou známku nebo máma měla dobrou náladu,
koupila mi v kavárně nahoře zmrzlinovej plovák.
Jo?
Slíbíš, že se nebudeš smát?
No jasně.
Letuška?
Ty?
Super nápad! To je pro tebe ideální.
Jo.
Ty na to máš.
Určitě!
Za to ručím.
Jo?
Tak jo.
JAE NOGUČI NOVÁ ZPRÁVA
ZÍTRA VÁS VYZVEDNU VE STEJNOU HODINU.
DOBŘE, DÍKY.
Jaké to je, letět sám po nebi?
V nemocnici jsem zjistila, že jste býval pilot.
Výkon nastaven.
Carrier-74, vzlet povolen z dráhy 34.
Vzlet povolen. Výkon nastaven.
1010.
700, 800, 900, 950, téměř připraveno, výkon dostatečný.
Dráha volná.
Uvolnit brzdu… teď.
- Sedmdesátko, řízení je vaše. - Potvrzuji.
Na vzlet máte jen jeden pokus.
- Zvedejte to. - Zvedám.
I po mnoha vzletech mi ta chvíle vždycky rozbuší srdce.
Podvozek zasunout.
- Obstacle Clear. Positive. - Podvozek zasunout.
I když je to minulost.
Mlha a oblaka,
vítr a sluneční zář.
Když se zostřenými smysly vyletíte tam nahoru,
obklopí vás nepopsatelné výhledy.
Máte pocit, jako by vás svět vítal.
Mraky plující kolem,
modrý oceán,
přechody barev na nekonečném horizontu.
CHTĚL JSEM TI TO UKÁZAT
Jae Noguči!
A kde je ten kamarád, co přiletěl s tebou?
Chtěl radši rýži s jikrami a ježkem.
Ale v létě se přece jí úhoř.
Už vám to nesu.
A je to tady.
To vypadá báječně.
Díky za jídlo.
Mňam.
To je ale dobrota.
Nejlepší na úhoři je ocas.
Fakt?
Jo.
Jeden vědec pro to našel důkazy.
Vždycky mi dáváš tu nejlepší část.
Vážně?
Jo!
Krabí klepeta, jemně prorostlej steak, jahodu na dortu…
To už rodiče dělají.
Fakt?
Jo.
Díky.
Konečně ti můžu předat dárek k přijetí na vysokou.
Ginza?
Rozbal to.
Pero?
Plnicí pero.
Co tuhle mladou dámu přimělo
zavolat mi v sedm ráno a vážit cestu až sem?
Mámě jsi to určitě neřekla.
Vážně je v Tokiu tak pěkně?
Ano, je krásné.
Mísí se v něm protiklady.
Přízemnost i vytříbenost,
zvrácenost i mravnost, morálnost i nemorálnost,
tradice i tapiokové nápoje.
Ty i věrnost?
To nejsou protiklady.
Vyzkoušej si ho.
Ale co mám napsat?
Vyber si nějaký výraz a testuj na něm už všechna pera.
Tak snáz poznáš, jak dobře píšou.
Co třeba?
Cokoli.
Třeba „jasné nebe, šťastný den“.
Nebo Bašóovu báseň.
A co píšeš ty?
JAE NOGUČI
Moje jméno?
Nejkrásnější japonská slova.
Prosím.
HARUMIČI NAMIKI
Co to je?
Tajemství.
- Kdo to je? - Nepovím.
Jméno nějakýho kluka?
- Dobrý, ne? - Ne.
- Řekls cokoli. - Tohle ale ne!
Na takový věci jsem ti pero nedal.
No tak!
Ach jo.
Tak ty jsi Uramiči?
Harumiči.
Aha.
Proč máš Jae rád?
Je to osud.
Je mi fuk, co kdo řekne. Nikdo mi to nevymluví.
Ani její táta.
A proto…
Kvůli ní chci být dobrej chlap.
Chci svojí milované
dát ze sebe to nejlepší.
I když teď teda nemám nic.
- Ne že ji rozbrečíš. - Slibuju.
Pomyslel sis, že já nemám co říkat, že?
Ano.
Totiž…
Ano.
Ty jeden!
Tvůj táta je dobrej chlap.
Je hodnej, hodně toho ví a je to romantik.
Ale taky lhář.
Než jsem se mámě narodila, táta měl dítě s jinou.
Myslím, že máma ho chtěla otěhotněním získat zpátky.
Ale nakonec se nevrátil ani kvůli ní, ani kvůli mně.
„Zase se uvidíme.“
„Už brzy.“
„Příště tě tam vezmu.“
Vždycky naslibuje, co nemůže splnit.
Pokaždé se začnu těšit.
Pak přijde zklamání a zas musím myslet na ni.
„Určitě s ním teď pozoruje ty hvězdy a výhledy,
který sliboval ukázat mně.“
Vím to.
Vím, že je čas jít dál.
Ale děsí mě představa, že o něj přijdu.
Vždycky sama sebe brzdím, abych něco nepokazila nebo si neublížila.
Jedný věci věř.
Já nikam neodejdu.
Vždycky budu s tebou.
Mrzí mě, že nám to uletělo.
Ty za to nemůžeš.
Tak jdeme spát?
Jsi si jistá?
Vítej doma.
Ahoj.
Mluvila jsem s mámou Nonko.
Promiň.
Kampak jsi po tom lhaní mámě zmizela?
Jae.
Odpověz mi.
Promiňte.
Přinutil jsem ji.
Hrozně moc jsem chtěl vidět lední medvědy v Zoo Asahijama.
Něco jsi mi slíbil.
- Co bys dělal, kdyby se něco stalo? - Tak to není.
Omlouvám se vám.
Ty běž dovnitř. No šup.
- Mami! - Běž.
Honem.
OBSAZENO
Otevřu vám dveře.
Děkuju.
Zítra taky ve stejnou dobu?
Ano.
A tím rehabilitace skončí.
Vážně? Rozumím.
Tak to je moc dobře, že?
Pak bych se rád někam stavil.
Šlo by to?
Jistě.
Tak jo.
Dobrou noc.
Opatrujte se.
To je úžasné! Diamond Princess je odsud takhle malinká!
Omlouvám se, že vás tahám až tam.
Už jste na Tengu byla?
Párkrát jsem někoho vyzvedávala dole.
Jaký jste byl na střední?
Dělal jsem plno hloupostí.
A hrozně jsem se zabouchl.
Vlastně do ní byli zabouchnutí skoro všichni.
A? Získal jste ji?
No jistě.
Pěkně chlapsky jsem se vyznal.
„Buď moje holka.“
Vážně?
Jedu tam poprvé.
- Já taky. - Fakt? Ty taky?
Tak to je bezva.
Mám jeden sen.
Ale…
co za svět leží za tím snem?
Roh ulice ozářený olejovou lampou?
Nebo parní lokomotiva svištící jinak tichým nádražím?
Možná to zní jako výjevy ze světa fantazie.
Ale nejsou. Já je viděla.
Existují ve světě knih.
Který se mnou sdílí můj otec.
Omlouvám se.
To jsem nečekala.
Co se děje?
Asi je to něco podobného,
jako když člověka rozbrečí videa psů, co běží za svými páníčky.
Poslední dobou mě rozbrečí kdeco.
A co vy?
Jaká jste byla na střední?
To už jsem zapomněla.
Nevzpomenu si ani, co jsem obědvala.
No hrůza, že?
Určitě jste byla zářivá hvězda.
Tak jako teď.
Dělám svoje první kroky na cestě k těmto snům.
Poběžím, jak nejrychleji umím, s náručí dokořán,
směrem k zářivému světu, který mě čeká,
s vírou v to, že jednoho dne…
i já dokážu vzlétnout.
Super!
Jae!
To je moje dcera.
Moje dcera.
To bylo super!
Snažím se na to nemyslet.
Jaká byla moje minulost
nebo co mě asi čeká.
Na to, že jsem se vzdala svého snu i společného života se svým synem.
Ani na to, že jsem v minulosti ničeho nedosáhla.
A žádné naděje do budoucna si taky nedělám.
Marných nadějí…
a zklamání už bylo dost.
Ale…
Občas, opravdu výjimečně…
dostanu takový zvláštní pocit.
Že jsem v tom svém nevýznamném životě…
kdesi úplně v jádru…
přišla o něco neuvěřitelně důležitého.
Návštěvníci, pozor.
Blíží se poslední odjezd lanovky.
Prosím, pokud chcete nastoupit, dostavte se včas do stanice.
Omlouvám se.
Půjdeme?
Překlad titulků: Růžena Svobodová