SERIÁL NETFLIX
INSPIROVÁNO PÍSNĚMI HIKARU UTADY „FIRST LOVE“ A „HACUKOI“
Jedna.
Dva.
Tři.
Čtyři.
Pět.
Šest.
Haló?
Noguči?
Ty jsi mě poznal?
To je samozřejmý.
- Jo? - Jo.
Tak kam zítra?
Kam bys chtěla jít?
Haló? Akemi?
Ten dárek, co jsem…
Telefon nějak zlobí…
Haló? Akemi?
- Akemi! - Já telefonuju!
Promiň.
Máma.
V pohodě.
Tak k zítřku.
- Haló? - Promiň.
V 11:00 budu čekat u vchodu do parku.
Jo.
Dobře.
Dobrou noc.
„Dobrou noc.“
Dobrou noc.
Ano?
Už jdu.
- Dobrý den. - Dobrý den, balíček.
- Prosím, tady podepsat. - Dobře. Tady?
- Děkuji. - Díky.
ZAJDI SI OBČAS NA RANDE. CUZURU
Dobrý den.
Myslím, že jsem něco zapomněl v jednom z vašich taxíků.
Byl to žlutý vůz.
A myslím, že ho řídila žena.
Ano. Aha.
Řidičky tam nemáte?
Rozumím.
Ano, děkuju.
Jsi mnohem vytrvalejší, než vypadáš.
Mlč.
Od špicla nechci žádný poznámky slyšet.
Nedělej ze mě nějakýho úchyla.
Bezdrátová komunikace je král koníčků.
Je to romantická výměna.
Co to plácáš?
Už je tady zas.
Přitom jsem ji nedávno varoval.
Ne, jdu tam.
Hej.
Stát!
Omlouvám se.
- Není za co. - Jdu pozdě.
Ta je roztomilá.
Hej, chceš dolít?
Děkuju.
Vydržíš hodně?
- Ano, dost. - Vážně?
- Na zdraví. - Na zdraví. Díky za dnešek.
Makijamo, mohl by sis to nejdřív dát jen se solí?
Dobře.
Neurochirurgové jsou děsní.
Myslí si o sobě bůhvíco.
Proč by si to nemohl dát s omáčkou?
Čibo.
Nemíchej wasabi se sójovkou.
S ním teda musí být život, Micuko.
No…
Jak jste se s manželkou poznali?
- Na večírku. - Jo?
Kvůli operaci měl dvě hodiny zpoždění,
a stejně získal tu nejhezčí.
Začneš stanovením cíle a pak se k němu dopracuješ.
Makijamo.
U operací i žen je klíčová rychlost.
Ano.
Ale prosím tě, tentokrát to nepodělej.
Máš takovou hezkou mladou manželku.
Už jsem se poučil.
Díky za jídlo.
Cuzuru, příští sobotu…
Jo, v pět přijde ten profesor, já vím.
Jo.
Doktor Ókóči si mě vzal pod křídla.
Takže ho poslouchej.
Váží sem cestu jen kvůli tobě,
tak se chovej slušně.
Jo.
Je to všechno?
Mám úkoly.
Makijamo, ty si taky koukej dělat úkoly.
Co?
Ano.
- Na zdraví. - Na zdraví.
Díky.
Děkuju ti.
Co?
Necháme ji?
Jo, neřeš to.
Poslyš, nebyla ve ztrátách a nálezech modrá gumička na vlasy?
Ne.
Tu jsem neviděl.
Aha.
Mimochodem, tamto…
Ta věc se umí napíchnout na vysílání nebo tak něco?
Co?
- To nemyslíš vážně. - Co?
Neříkej, že chceš poslouchat nespočet hovorů dispečera s taxikářem,
kvůli holce, cos zahlédl asi na vteřinu a je možná tvá první láska.
Jako fakt?
- Umí to, nebo ne? - No, možný to je.
Ale je to jako hledat jehlu v kupce sena.
A stejně neuslyšíš všechny.
- Ukaž mi jak. - Nemůžeš si to jen tak vzít!
- Stejně ji jen podle hlasu nepoznáš. - Poznám!
Poznám ji i po hlase.
No dobře.
Však tu bydlí jen dva miliony lidí, že?
Pokud je to váš osud, najdete se.
Ale jen poslech.
Žádný sobecký zneužívání.
Není to připojený. Nejdřív tenhle spínač.
Jo!
Jupí!
Jae, nějak ses zlepšila.
Učím se podle YouTube.
Teď jsem hrála jako Ricuko Nakajama, když v roce 1970 měla perfektní skóre.
Stalo se něco dobrýho? Našla sis někoho?
No…
- Ótaró? - Ano?
V příští hře tě porazím.
Tak chceš o víkendu trénovat?
Ótaró Urabe s průměrnými 193 body ti nabízí soukromou lekci.
Proč ne?
To by se hodilo.
- Noguči! - Ano?
- Dojedeš za 10 minut k budově Hinode? - Ano.
Tak počkat.
- Díky. Vyrážím! - Takže souhlasíš?
- Klikaři! - Určitě se jí stalo něco dobrýho.
- Co? - Gratuluju.
Něco slyším!
Ale uvědom si,
že pokud ji fakt najdeš, můžeš být zklamanej.
Je to tvoje první láska.
Možná si to maluješ moc růžově.
Jestli byla z tvýho ročníku,
tak už má taky svoje roky…
Sklapni už! Jdi pryč.
Dobře.
Budova Širaiši, ano?
Jde o vůz…
Dopravní informace k Minamikudžó-baši. Kvůli dopravní nehodě…
Budu tam tak za sedm osm minut.
- Dobře! - Vyrážím k budově Park…
Prosím.
Prosím, vezmi to oklikou.
Zdravím, k tomu klientovi s rezervací…
Vůz jede po Kandžó-dóri…
Číslo 115, pojedu…
Namiki!
Už jsem tady.
Vypadám divně?
Pravděpodobnost, že se potkají dva lidi, co mají něco společnýho,
je prý 200 000 ku 1.
Jdu na to.
A pravděpodobnost, že se trochu poznají,
je dva miliony ku jedné.
Pravděpodobnost, že se sblíží, je 20 milionů ku jedné.
Pravidelnej kontakt? Dvě stě milionů ku jedné.
A že z nich budou nejlepší přátelé, dvě miliardy ku jedné!
A na závěr…
setkání se spřízněnou duší.
- Jo. - Pravděpodobnost je…
Pojď sem!
Šest miliard ku jedné!
Ale když počítáš, že žiješ tak 80 let, a započítáš pravděpodobnost narození
a vůbec setkání tvých rodičů…
Takový detaily neřeš.
Zkrátka…
Zázraky jsou bláznivý, že jo?
To jsou. Zázraky jsou bláznivý!
Zopakuj to, prosím.
Číslo 232 slyší.
Hačidžó-dóri je trochu zasekaná.
Takže to vezme tak 15 minut.
Díky.
- Koši! Vstávej, Koši! - Promiňte!
Ótaró?
Co to…
Ne…
To nemusíš!
Trénoval jsem na náš trénink a skončilo to takhle.
Bowling mám na měsíc zakázaný.
Zmokneš.
To nevadí.
Jsi v pořádku?
Naprosto. Je to jen zánět.
Vůbec nic mi není.
V pohodě, jen…
Sakra.
Takhle to mám celej život.
V den odjezdu na školní výlet jsem blbnul nadšením a zlomil si ruku.
Přijímačky na vysokou, slepák.
Vždycky v nějaký zlomový chvíli.
Smůla, neštěstí a trápení, to je Ótaró Urabe.
Nejdřív spustí děsnej liják.
K tomu mi cestou ven spadnou brýle.
Promiň, že jsem ti zkazil volnej den.
Vynahradil bych ti to pozváním na oběd,
ale pochybuju, že mají někde otevřeno.
Co si teď zahrát hru, kdy budeme říkat opak toho, co si myslíme?
Cože?
V tom dešti…
jsem promokla až po ponožky
a je to fakt super!
Počkej!
Je krásně jasno,
mám hydratovanou pleť,
no prostě bezvadný!
- Teď ty! - Já nevím.
Někdo mi v obchodě sebral deštník,
ale mám fakt radost, že tomu parchantovi poslouží!
Jo! Ještě!
Mám děsně nateklou ruku!
Ale to je důkaz, že pořád žiju!
Urabe!
Díky!
DOPRAVNÍ SPOLEČNOST KEISEI
Promiňte.
Já…
Chtěl bych se zeptat na řidičku, co u vás pracuje.
Myslíte Jae?
Ano, tu.
Ano.
Je tady?
Dneska…
Ne, dneska má volno.
Aha.
JAE NOGUČI
Promiňte, ale co jste jí chtěl?
Ale nic, netrapte se tím.
Děkuju.
Už se to nese.
Dej si krevetu.
Já je nemám rád.
Cože?
Takovou dobrotu?
Když jsem byl malej,
choval jsem raka a ten mě jednou málem kousl do nosu.
Od té doby korýše nesnáším a oni mě nejspíš taky.
- Tak já si dám. - Jo, do toho.
To je dobře.
Proč děláš v Keisei?
Na univerzitě jsem se věnoval výzkumu fenoménu mokkan.
Mokkan?
Jasně, neznáš.
Mokkan…
To jsou tyhle dřevěný destičky, na který lidi kdysi psali poznámky.
Samozřejmě mi to na pracovním trhu bylo k ničemu.
My dva jsme ze ztracené generace, že jo?
Po škole jsem prošel sérií stovek neúspěšných pohovorů.
Pořád mi říkali, že se málo snažím.
Aha.
Pak mi jedna firma konečně nabídla místo,
kde jsem měl nepříjemnou povinnost lidem třeba o 30 let starším oznamovat,
že mají padáka.
A v den, kdy jsem si koupil půlroční jízdenku,
na poslední straně seznamu propouštěných najdu svoje jméno.
Ale tahle práce mi pro mě připadá ideální.
V taxíku slyšíme lidi mluvit bez příkras, bez filtru, že jo?
Díky.
Destičky mokkan mě zaujaly tím,
že nikdy nebyly myšlený jako něco, co tu má zůstat pro další generace.
Takže z nich slyšíme bez příkras myšlenky anonymních lidí z dávných dob.
„Má žena vaří hrozně.“
„Nadřízený mě mučí.“
Autoři asi nepočítali s tím, že to někdo po staletích bude číst.
Přesně tak.
Taky to zkusím.
Krevetu.
Fakt to zvládneš?
Co?
Přímo rukou.
- Tak jo. - Jo.
Co říkáš?
No…
Není to špatný.
Docela to jde.
A co ty?
Proč děláš taxikářku?
Nic moc k vyprávění za tím není.
Vážně? Vždyť…
Nějakej důvod to má.
Nějakou událost, co ti tak nasměrovala život.
Třeba osudový setkání.
Lidi v podstatě utváří jejich vzpomínky a setkání.
Prostě to tak dopadlo. Setkání jsou jen náhody. Na osud nevěřím.
Aha.
No, a co třeba…
například Titanic?
Pro Rose bylo setkání s Jackem osudový, že jo?
Promiň, já na filmy moc nekoukám.
Můžu dostat další?
Jistě. Jedno pivo, prosím!
Ahoj.
Proč tak brečím, když vím, že se potopí?
Kde jsi byl?
Něco vyřídit.
Prosím, utvořte zástup. Brzy vás pustíme dovnitř.
Vy, kdo jdete na Titanic, prosím, pojďte dopředu.
Připravte si své lístky.
Co jít radši na Armagedon?
Prosím, fakt pojď na tohle.
- Už jsi to viděla pětkrát. - Popáté jsem brečela nejvíc.
Jak můžeš brečet, když víš, že se potopí?
Prostě se mi to líbí.
Kdo jdete na Titanic, připravte si lístky.
Dobře. Otevři oči.
Já letím, Jacku.
Ani náhodou, to neudělám.
Ale jo!
- Ne! - Jo!
Dělej!
Pojď.
Dobře. Otevři oči.
Já letím, Jacku.
- Zírají na nás! - Ale ne! Zírají na nás!
Sem veřejnost nes…
Tohle tu někdo ztratil, že?
Ne.
- Dám to do úschovy. - Ne.
Proč ne? No tak.
Ne, spletl jste se.
Ona sem dneska nepřijde.
Nechoď sem, pokud nemám službu já.
Nic ti nezaručím, ale zkus to v sobotu večer.
A nechoď za školu.
Ať neskončíš jako já.
Náš poslední polibek
měl chuť cigaret.
Na.
- Můžu? Na. - Jo.
Chuť hořkosti a smutku.
Touhle dobou zítra…
Už zase tahle písnička?
No…
Prostě se mi líbí.
…a na koho asi právě myslíš.
Vždycky budeš moje láska,
i když se třeba jednou zamiluju znovu.
Nikdy nezapomenu, jak milovat. To díky tobě to umím.
Vždycky budeš má jediná láska.
Teď zpívám o lásce smutnou píseň,
dokud nenajdu slova…
Chuť cigaret.
Říkej radši „flavor“.
Cuzuru!
Pojď pozdravit pana Ókóčiho.
Cuzuru?
Cuzuru!
Dobrý den.
Prosím, zapište se.
Potřebuju do prvního patra.
Harumiči!
Málem mě chytil údržbář. Měla jsem fakt nahnáno.
Pan Nagato? Měl culík?
Jo, měl.
Našel jsi mou gumičku?
Co se té týče…
Tenhle kluk…
No… Jak že se jmenuješ?
Cuzuru. Cuzuru Kósaka.
Já jsem Uta.
Je mi 16.
Tancuju, ale nerada se nějak škatulkuju.
Kdybych se měla nějak označit, asi řeknu, že jsem výrazová umělkyně.
Obdivuješ Sajoko Jamaguči,
ujíždíš na performancích z 90. let, co potkáš na YouTube,
a jsi smutná, že sis ráno moc zkrátila ofinu.
Ty jsi stalker?
Sleduju tě na Instagramu.
Pod účtem ourson627.
Kecáš.
Ourson?
Ten, co mi všechno lajkuje jako první?
Díky, Cuzuru!
Moc to celý nechápu,
ale gratuluju.
Doprčic, musím do práce.
Kdy zas můžu přijít?
Možná ve čtvrtek. V poledne tu bude Culík, tak až večer.
Dobře.
Díky!
Máš otevřenou pusu.
Jsem doma.
Kde vězíš? Pan Ókóči tady čeká!
Omlouvám se!
- Ještě jsme nedomluvili! - Promiň, vím, že jsem to zvoral!
Řekněme, že druhou odmocninou dvojky je racionální číslo.
Jinými slovy, druhá odmocnina dvojky se rovná B děleno A.
Pardon.
Obě strany umocníš na druhou,
tedy dva se rovná B na druhou lomeno A na druhou.
Dvakrát A na druhou se rovná B na druhou. To označ jedničkou.
Jelikož máš nalevo dvojku, je to sudé číslo,
takže druhá mocnina B taky.
Což znamená, že B je sudé, ale…
Cuzuru.
Cuzuru? Večeře.
Cuzuru.
Večeře.
Aha, dobře.
AŤ TO DNESKA ZVLÁDNEŠ!
ALE POSLECH JE NEPOVINNEJ.
MÁMA NOVÁ ZPRÁVA
CO? TO JE ÚŽASNÝ! VÁŽNĚ DOJEMNÝ!
TO BYCH NEMĚLA SLYŠET JEN JÁ. CHCI TO PUSTIT CELÝMU SVĚTU!
Tak jaký to teď je?
Super žhavý.
Vidíš, já to říkal.
Co?
Vypadám divně?
Co? Počkej! Hej!
Co?
Tak co?
Co?
Moc se mi líbila ta písnička „The Cruellest Month“.
A pak taky…
„Kjúso no jume“?
Jak to víš?
To bylo jasný.
Jo? To mě trochu štve.
A ještě jedna.
Počkej, neříkej mi to.
„Planetes“.
Jsi předvídatelná.
Do háje.
Tak jaká byla tváří v tvář?
Úžasná.
Kdyby to šlo, hned dám 1 000 lajků.
Až tak?
Díky.
Za jméno.
Poprvé mi udělalo radost slyšet od někoho svoje jméno.
Proč zrovna Cuzuru, skládat?
Říká se,
že děti k sobě svoje jméno samy přitahují.
Tak možná proto.
Jakmile jsem tě uviděla, jméno bylo jasný.
Jo?
- Co si dáš? - Domácí tiramisu.
Tiramisu zní dobře.
Ale affogato mě taky láká.
Dneska ta holka netrénuje?
Jo, ale dneska tam nepůjdu.
Proč ne?
No, dneska je náš den.
Chci do kina na jeden film, takže klidně běž.
- Teď? - Jo.
Chtěla jsem tam jít na ty… Určitě to znáš.
A…
Avengers!
Fakt?
Fakt.
V devět si tam pro tebe přijdu, tak běž a bav se.
Jo?
Šup, utíkej.
Běž.
Jdi.
Nezapomeň si batoh, jo?
Co to posloucháš?
Ale nic.
- Příště mi to pusť. - Dobře.
Co to je?
Tady jsem!
Harumiči.
Moje máma.
Harumiči, jak jsem říkal.
Dobrý den, já jsem Cuzuruova máma.
Díky, že mi na něj dohlížíte.
Harumiči?
Promiňte.
Zdravím.
Tak zatím.
Jaký to bylo, ti Avengers?
Všichni umřeli.
Co? Umřeli?
Překlad titulků: Růžena Svobodová