ВИБАЧ, ЩО НЕ МОЖУ ДОПОМОГТИ ТОБІ ЗІБРАТИСЯ. УДАЧІ :)
БОЖІ КРАПЛІ
ПАПОРОТЬ
Змагання через два дні, а ти визначила лише один аромат.
Знаю, ти втомлена, та, може, скуштуєш ще?
Не здавайся.
Не ковтай.
Спльовуй.
Добре.
«Корінь селери,
какао, олівець, крейда, папороть,
глина та локриця».
Ти впевнена щодо кореня селери?
Ні, не впевнена.
Пам'ятаєш той дивний салат
з селерою та майонезом, який ми їли в кафе?
Такий самий смак.
Річ у тім, що зазвичай аромат кореня селери є в білих винах,
як-от з долини Луари чи в грецьких винах. Але не в червоних.
Ти впевнена на 100%?
Тома, я... не знаю.
Я не можу зосередитися. Голова просто...
Вибач, але названі тобою аромати
не відповідають жодному відомому мені вину, і мене це бісить.
На сьогодні досить.
Ми добре попрацювали.
Я піду спати.
- На добраніч. - На добраніч.
«Слива Мірабель,
чорниці,
корінь селери,
какао, олівець,
крейда...
папороть,
глина, локриця».
Слива Мірабель, чорниці...
Корінь селери?
Какао, олівець, крейда,
папороть, глина, локриця.
Слива Мірабель, чорниці,
корінь селери, какао, олівець, крейда,
папороть, глина, локриця.
Слива Мірабель, чорниці,
корінь селери, какао, олівець,
крейда, папороть, глина, локриця.
Що ти шукаєш?
Допомогти?
Гаразд.
Що ви робите, хлопці?
Добре.
Знайшов.
Ось.
У 1986 році
винороб з Турені Андре Жиґон
вирішив повернути до життя старий сорт винограду,
який ніхто не використовував з Другої світової - Ліньяж.
Це особливий сорт винограду.
Він робив з нього прекрасне вино - червоне й біле.
Колись давно я обидва їх куштував... ...і тепер згадав.
Трохи збивають з пантелику, але надзвичайні.
- Ліньяж? - Так.
Чудово. Де нам його взяти?
Тепер - ніде.
Андре Жиґон збанкрутував у 1996 році.
ВИНОГРАДНИК: ТУРЕНЬ ЖИЙОН-СЕПАЖ ЛІНЬЯЖ 1990 РІК
- Чорт. - Що?
Останню пляшку продали з аукціону американцям п'ять років тому.
Яка була ціна?
Десять тисяч євро.
- Нічого собі. - Ага.
Інші пляшки продали за таку саму ціну в різні куточки світу.
Сьогодні ввечері я лечу в Токіо. Я мушу знайти це вино.
Скуштувати його й переконатися.
У мене нема вибору.
Поїду до нього, спитаю, чи є ще пляшки.
Хоч одна.
Що робитимеш, якщо він захоче десять тисяч?
Якщо хочеш, я можу допомогти.
- Ні, Філіпе, я не можу прийняти... - Їдьмо.
Що? Але...
Ти з кимось зустрічаєшся?
Це складна тема.
А що саме складне?
Чоловіки та я загалом.
Ясно.
Але ж у тебе вже були стосунки?
Так, так. Тобто...
нічого серйозного.
Коли ти - дівчина, яка не може ходити в ресторани
чи на вечірки, бо вона єдина не п'є алкоголю...
Іншими словами, єдина «не може насолодитися дрібницями життя».
Чоловіки зазвичай вважають таку дівчину дуже...
- Розумію. Так. - Так.
Мені 29 років, а я й досі живу з мамою. Це сумно.
Ласкаво просимо до клубу.
Я живу й працюю з батьком, тож... у мене ситуація не краща.
Не переживай.
Тепер ти нова Каміла.
Каміла 2.0.
Чудово.
«ПАЛІТРА АРОМАТІВ»
Ми майже приїхали.
Де виноградники?
Хороше питання.
Добрий день.
Пане Жиґон?
Андре Жиґон?
Так?
Вітаю. Вибачте, що потурбували. Ми шукаємо Андре Жиґона.
Це він. Я його син. Чим можу допомогти?
Поговорімо?
Про що?
Батько все життя намагався створювати нові вина
та експериментував з новими технологіями виноробства.
Він почав робити органічне вино задовго до інших.
Намагався повернути до життя забуті сорти винограду.
Наприклад, Ліньяж?
Так. Авжеж. Я сам це бачив.
Батько вірив у нього, і я теж.
Він вклав у нього всі сили й гроші.
Йому вдалося зробити неймовірне вино, не гірше за найкращі,
усе завдяки сорту винограду, про який ніхто не знав.
Він вклав у це вино все, але не міг виготовити достатнього обсягу.
Ми були маленькою фірмою.
І в нас бракувало грошей на маркетинг.
Тож ніхто не знав про наше вино, крім небагатьох допитливих.
Ми збанкрутували в 1996 році.
Ми зробили вино з десяти врожаїв. Рівно з десяти.
Довелося продати все, щоб віддати борги.
Дехто нажився на цьому.
Пляшки, які ми віддали за 40 франків, продавали за десять тисяч євро.
Пане Жиґон, у вас, випадково, не залишилося пляшки Ліньяжу?
Те вино, яке ви куштували на перевірці...
Гадаєте, воно наше?
Можливо, але я мушу скуштувати й переконатися.
Вибачте. Я продав усе.
Серед ароматів я пам'ятаю один,
який зазвичай не притаманний червоним винам.
Корінь селери.
Ти чуєш, тату?
Корінь селери.
Особливість Ліньяжу в тім, що з нього можна робити й червоне, й біле вино.
Татові вдавалося робити вино двох кольорів з винограду одного врожаю.
У білому вині було чути аромати червоного,
в червоному - білого.
Можливо, й корінь селери.
Вам потрібно знайти пляшку Ліньяжу з винограду, зібраного 1987 року.
До побачення. Дякую.
Дякую.
Це зайве. Я міг би тебе відвезти.
Не переживай.
Тобі далеко їхати.
Він відвезе мене прямо в аеропорт. Так простіше.
Хочу подякувати тобі за все, що ти зробив.
Це просто неймовірно. Дуже дякую.
- Вітаю. - Вітаю.
Вітаю.
Ну, бережи себе.
- Дзвони, пиши. - Добре.
Подякуєш за мене татові?
Авжеж.
Бувай, Каміло Лежер.
Бувай, Тома Шасанґр.
Бувай.
Приємно познайомитися. Я Томіне.
Юріка Катасе.
Можна?
Я хотів зустрітися з вами,
бо ви пишете про «заповіт Лежера».
Прошу, опублікуйте те, що я зараз скажу, як офіційну заяву.
Я, Іссе Томіне, не змагатимуся за спадок Александра Лежера.
Натомість я цілком присвячу себе сімейній справі, «Томіне Даймондс».
Це все?
Про що ви?
Це розчаровує.
Наступного разу пришліть імейл.
Щоб ми не марнували часу.
Кажете, хочете присвятити себе сімейній справі.
Та насправді виходите зі змагання, бо злякалися, так?
Що ви таке кажете?
Ви боїтеся програти жінці-іноземці,
до того ж, дочці Александра Лежера.
Я вас розумію.
Я збираю дані.
Зустрічалася з вашими одногрупниками з курсу енології.
Вони всі сказали, що ви були найталановитіший.
Тому Лежер опікувався вами.
До інших йому було байдуже.
А ще сказали, що лише ви можете перемогти дочку Лежера...
і перемогти взагалі будь-кого.
Що вино - ваше життя.
Якщо хтось тут і кривить душею, це не я.
То як? Будете здаватися чи ні?
Це нелегко, так?
Я піду.
Подумайте. Не поспішайте.
Радий бачити тебе, Каміло.
Поглянь.
«Змагання століття».
«Хто виграє червоне золото?» «Французько-японська дуель».
Про тебе пишуть. І не лише тут, а всюди.
Мій улюблений заголовок:
«Давид проти Ґоліафа». Ти - Давид. Зрозуміла?
- Так... чудово. - Ти увійдеш в історію, юна леді.
Міябі! Лоренцо!
Де ви всі?
- Що таке? - Підійдіть сюди.
Лоренцо - мій племінник.
Хоче бути сомельє. Я попросив Міябі повчити його.
У нього великий потенціал, однак...
- Він міг би старатися краще. - Так.
Подивися на нього. Він собою пишається.
Не дивно, що доводить батьків до відчаю.
Лоренцо, це та сама знаменита Каміла.
Ласкаво просимо в Японію, Каміло.
- Дякую. Вітаю. - Міябі! А-а, ти тут.
У Франції в Каміли сталося прозріння.
Ну, розкажи їм.
Вино з першого випробування - можливо, Ліньяж, винарня Жиґон, 1987 рік.
Нічогенький такий перехід від «Я ніколи не пила вина»
до «Це Ліньяж, винарня Жиґон, 1987 рік».
Можливо, я помиляюся. Я його навіть не скуштувала.
В одному з моїх ресторанів у Токіо є пляшка Ліньяжу з винарні Жиґон.
Але 1990, а не 1987, року.
А ще...
Ціна.
Так. 12 тисяч євро.
Я вірю в тебе, Каміло,
та не можу відкоркувати пляшку вартістю 12 тисяч євро заради «можливо».
Надіюся, ти розумієш.
Сьогодні прийде пан Мацубара.
Пан Мацубара?
Багатий бізнесмен.
І дуже забобонний.
Коли він приводить сюди клієнтів, завжди укладає угоди.
Тому буває тут часто.
Ми з Міябі можемо спробувати переконати його відкоркувати Ліньяж.
Та є одна проблема.
Пляшку відкорковують у присутності клієнта.
І з кімнати її не виносять.
А пан Мацубара не з тих, хто залишить хоч краплю.
Чорт.
Якби я могла близько підійти до пляшки й понюхати вино,
можливо...
Добре.
Ви займайтеся Каміл.
А я накажу прислати ту пляшку сюди з Осаки.
«Займайтеся»?
Вино, яке ти подаси, чутливе.
Його не можна декантувати.
Відкоркуєш і одразу даси на пробу містеру Мацубарі.
Спершу
показуєш пляшку, повернувши етикеткою до клієнтів.
Потім називаєш вино.
Бла-бла-бла.
Надрізаєш фольгу прямо під нижньою «губою» пляшки.
Повертаєш ніж, не пляшку,
щоб клієнт весь час бачив етикетку.
Протираєш кінець корка, на випадок, якщо на ньому є волога.
І вкручуєш штопор.
Коли достатньо його вкрутиш,
уприся першим виступом у горлечко пляшки.
Тисни, щоб витягти корок.
Потім уприся другим і тягни.
Дотягуй рукою, щоб вийняти корок якомога м'якше й уникнути
різкого звуку.
Вибачте. Люблю цей звук.
Він означає, що прийшов час веселитися.
Що? Не будемо веселитися?
Потім перевіряєш, щоб корок не мав стороннього запаху,
знов протираєш горлечко.
І підходиш до клієнта справа, щоб налити йому вина.
Знову протираєш горлечко, щоб вино на потрапило на етикетку.
Чекаєш на схвалення клієнта і наливаєш вино іншим.
Дякую.
Твоя черга.
Бла-бла-бла.
Батько навчив мене цього...
коли мені було вісім років.
Мабуть, треба було зізнатися раніше.
Вибачте.
Так, могла б і сказати.
Це він.
- Дякую, Міябі! - Прошу.
Ти - найкраща. Я тебе люблю. Дуже дякую!
Прошу, прошу.
Привезли?
- Мацубара тут? - Так. Усе гаразд.
Дякую.
Добрий вечір.
- Добрий вечір. - Добрий вечір.
Ліньяж, виноградник Жиґон, 1990 рік.
Пане Мацубаро!
Смачного.
- Дякую. - Дякую.
Ну?
Не знаю. Не впевнена. Мені треба скуштувати його.
Це не воно.
Ні.
- Ти сьогодні чудово попрацювала. - Дякую.
Ти знаєш, що моє друге ім'я - японське?
Шизуку.
Крапля?
Так.
Мій тато. Пророк. Подивись тепер на мене.
Гей.
Не карай себе.
Вибач. Мушу відповісти.
- Алло. - Привіт.
Хотів дізнатися, чи в тебе все добре.
Як переліт?
Нервуєшся?
Ми помилилися. Це не Жиґонове вино.
Ні. Чорт!
Ага.
- Послухай, це ще не кінець. - У мене лише два дні.
Може, це не кінець, але дуже на нього схоже.
А що Лука? Він може допомогти?
Ні. Він зробив достатньо.
Я згаяла ваш час.
Ні. Каміло, не здавайся.
Чуєш?
Я скучила за тобою.
Милий.
- Піду побігаю. - Добре.
Люблю тебе.
Де вона?
Де заява Іссе?
Він казав, що зробить її.
Ти впевнена?
Так. Упевнена.
Чому ти боїшся?
Ти боїшся свого сина?
Якщо я відштовхну його ще далі, він перестане зі мною говорити.
І я вже не знаю, що з ним іще робити.
Я думаю, ти надто сувора зі своїм сином.
Спробуй хоч раз бути з ним ласкава.
Хочеш зробити перерву?
Що сталося?
Мене звільняють?
Ні. Що ти.
Ти не забула про вечерю в четвер?
Авжеж ні.
Не хвилюйся.
Хірокацу.
Хочу попросити тебе про послугу.
Кажи.
Поговори з Іссе
й дізнайся, які в нього плани.
Він ще не зробив заяви?
Він ще думає.
Хочеш, щоб я допоміг йому прийняти рішення?
Так. Будь ласка.
Чому я?
Він до тебе прислухається.
І поважає твою думку значно більше за мою.
Ось чому.
А що як він передумав?
То змусь його передумати ще раз.
Але що мені йому казати?
Зрозуміло що.
Син мусить поважати батьків і жити згідно з сімейними традиціями.
Його місце тут. А не деінде.
Що як я з цим не згодний?
Що ти таке кажеш?
Я кажу, що, можливо, його шлях - вино.
Яка нісенітниця.
Хочеш віддати його Александру Лежеру?
Я кажу тобі, що думаю, бо ти запитала...
Мені не потрібні твої думки.
На жаль, надто пізно їх висловлювати.
Я хочу, щоб Іссе прийняв правильне рішення.
Зрозумів?
- Не може бути! - Сюрприз!
Чому ти приїхав?
Терпіти не можу, коли зі мною обривають розмову.
- Вітаю. - Пані Лежер.
А де Лука?
Він у погребі.
Ходімо.
Ти говориш японською?
Так!
Каміло.
Ми скучили за тобою.
- А це хто? - Це Тома.
- Тома Шасанґр. - Так.
Вітаю.
Ви прекрасно попрацювали з Камілою. Просто неймовірно.
Дякую.
У вас гарний вигляд разом.
Слухай, я прийняв рішення.
Мій погріб - твій. І я позичу тобі Лоренцо та Міябі.
- Лука, ви не мусите... - Не переживай. Хочу тобою пишатися.
- Привіт. - Вітаю.
Це твій хлопець?
О, ні. Ні.
Ми просто друзі.
То що тут у вас?
- Як ти? - Нормально. Просто відпочиваю.
Тату.
Тату,
здається, я знайшов свій шлях.
Вино - це моє життя.
Якщо я зараз відступлю, буду нещасливий усе життя.
Як усі ви.
Іссе,
відмовся від змагання.
Син має слухатися батьків.
Так треба. Таке життя.
- Тебе прислала мама? - Та ні.
Ти не вмієш брехати.
Ти один завжди мене розумів.
Дарма я на це сподівався.
Навіщо ти так кажеш?
«Так треба. Таке життя»? Це пусті слова!
Де твоя самоповага?
Як можна поважати того, хто сам себе не любить?
Вибач,
але скільки ще ти миритимешся з тим, як до тебе ставиться мама?
Ти боягуз.
Не це. Вибачте.
Чого тут бракує?
Завжди одного: клятого кореня селери.
У вині, яке я куштувала, він був. Я впевнена.
Майже впевнена.
Може, це не корінь селери, а якийсь схожий аромат?
Не знаю. Я розгубилася. Вибачте.
Знаєте, що нам потрібно?
Перерва.
Щоб провітрити мозок.
Перезарядити батареї. Розумієте?
Усяке таке.
Бо іноді
ти щось знаходиш, лише коли починаєш шукати.
Народ, я пригощаю.
Віскі!
Том. Каміла. Міябі.
Чорт.
- Як добре. - Чудово.
Я знаю цю пісню.
Куди він?
Поговорімо про це?
Про що?
Про те, що ти зараз тут.
Тобі була потрібна допомога. А ти - подруга. Я й прилетів.
Ти подолав тисячі кілометрів заради дружби?
Так.
І заради обіцянки, яку мій батько дав твоєму.
Пам'ятаєш, що я сказала по телефону перед тим, як обірвала розмову?
Каміло, в мене є дівчина.
Але зараз ти тут.
Я скоро повернуся.
- Усі разом! - Так, усе добре.
Трохи втомився через переліт, але все гаразд.
Так.
А ти?
Справді?
Я подивлюся, коли повернуся, та зараз не маю часу.
Так.
Люблю вас, дівчата.
- Випий води. - Який ти важкий!
- Лоренцо, випий води. - Чесно: люблю.
Добре. Сядь тут.
Я зрозумів, коли побачив іржавий велосипед.
Мав би й раніше здогадатися.
Ти чуєш у цьому вині корінь селери?
- Так. - Такий запах, як на перевірці?
- Ні. - Ні.
Бо тоді ти відчула не запах кореня селери.
Краще. Так?
Так. Це ближче.
Знаєш, у чому різниця?
Окислення. Бо вино старше.
Аромат кореня селери може бути в молодому вині.
Та з кожним роком він стає ближчим до...
Трюфеля.
Трюфель. Чорт. Точно.
Це все змінює.
Трюфель дає нам дві важливих підказки.
Перша: у вині має бути Кабарне Совіньон або Кабарне Фран.
Певно, це Бордо з хорошого врожаю або прекрасне вино з Каберне.
Друга: трюфель вказує на процес старіння вина.
Воно точно зроблене до 2006 року.
І такий аромат присутній лише у винах найкращої категорії.
Ходімо.
Добре.
ВЕҐА СИЦИЛІЯ УНІКО
Це вина, які підходять за описом.
На жаль, їх не можна продегустувати.
У нас їх нема,
і через пізню годину та час, необхідний на пошуки,
вчасно їх не дістати.
Проблема в тім, що Веґа Сицилія та Шевал Блан
роблять з однакових сортів винограду.
Буде дуже важко їх розрізнити.
Забудьмо про те, чим вони схожі.
Подивімося на відмінності.
Шеваль Блан, за класикою, витримують у нових бочках.
А Веґа Сицилія Уніко щонайменше шість років тримають у дереві -
це один з найдовших у світі процесів витримки
червоних вин у дубових бочках.
Каміло, дегустуючи, ти не помилишся.
Отже, Шеваль Блан - нові бочки.
Веґа Сицилія - старі бочки.
Проте рік визначити буде важко.
Із цим ми тобі не допоможемо.
Тут ти сама по собі.
Чудово.
Я Іссе Томіне.
Мені сказали приїхати сюди.
Ви вчасно. На вас чекають.
Доброго ранку.
Як і було обіцяно, ось вино, яке ви скуштуєте наосліп,
перед тим, як дасте відповіді на завдання перевірки.
ШАТО ШЕВАЛЬ БЛАН
1999 РІК
2000 РІК
Почну з відповіді пана Томіне. Він написав...
Шато Шеваль Блан, 1999 рік.
Тепер відповідь пані Лежер.
Шато Шеваль Блан, 2000 рік.
Ви скуштували вино...
Шато Шеваль Блан...
1999 року.
У цьому випробуванні переміг пан Томіне.
Подробиці наступного випробування я повідомлю вам завтра
в моєму офісі о 16:00.
Так скоро?
Завершилося перше випробування.
Обоє кандидатів на спадок Александра Лежера
правильно назвали вино.
Але пан Томіне переміг,
правильно вказавши рік урожаю.
Вибачте.
- Алло. - Хонока.
Ти ж не забула?
О котрій ти приїдеш?
Як ти міг так зі мною вчинити?
Чому ти його не спинив?
Він переміг у випробуванні. Чуєш?
Це ти винен.
Тепер це по всіх новинах.
Я не знаю, як так сталося.
Я говорив з ним.
Ти ні на що не здатний. Нікчема.
Завжди мені заважаєш.
Краще б я ніколи не зустріла тебе.
У вас є великий конверт?
Так. Хвилинку.
- Прошу. - Дякую.
Ви можете його доставити?
Аякже.
ЗА МОТИВАМИ МАНҐА «KAMI NO SHIZUKU» ТАДАШІ АҐІ / ШУ ОКІМОТО
Переклад субтитрів: Анастасія Черевко