Det fanns inget viktigare uppdrag, ingen viktigare jakt i världen
än att hitta Usama bin Ladin i kölvattnet av 11 september.
Jag vill ha rättvisa.
Det ska finnas en gammal affisch västerut
där det står: "Efterlyst. Död eller levande."
Det var en jakt som USA spenderade miljoner,
om inte tiotals miljoner dollar på, år efter år.
I jakten deltog tusentals militära underrättelseanalytiker,
underrättelseofficerare.
Han var det primära målet, världens mest jagade man.
Man fann inga spår av honom på flera år.
Den 11 september var den mest katastrofala händelsen
i vår historia sedan inbördeskriget.
Tusentals amerikaner dödades.
Kända byggnader förvandlades till spillror.
Usama bin Ladin var fienden personifierad.
Han var förövaren,
han var mannen bakom den katastrofala attacken.
Man ville hitta bin Ladin snarast möjligt
så att han inte skulle kunna iscensätta något liknande.
Jag vet att bin Ladin och hans kumpaner
vill skada USA igen.
Bin Ladin och hans kumpaner vill skada våra allierade.
Hur jag vet det? Jag får underrättelserapporter
som visar på att det är hans önskan.
De har blod på händerna,
från 11 september och andra handlingar mot USA
i Kenya, Tanzania och Jemen.
Vi måste identifiera dem, hitta dem
och gripa dem.
CIA kommer till Vita huset runt Labor Day år 2010,
och informerar presidenten om ett intressant ställe.
En plats i Pakistan som de misstänker kan vara en plats
där bin Ladin kanske bor och håller sig gömd.
Amerikansk underrättelsetjänst lyckades hitta nån
som de trodde hade varit kurir åt al-Qaida
och åt bin Ladin åren efter 11 september.
Den amerikanska underrättelsetjänsten lyckades spåra honom i Pakistan.
Att arbeta i Pakistan var enormt farligt, enormt komplicerat,
men hade länge varit centrum för jakten på al-Qaidas ledare.
Khalid Sheikh Mohammed och andra ledare
fångades faktiskt i Pakistan.
De spårade en vit SUV som kuriren körde
till en unik anläggning i en stad som hette Abbottabad.
En semesterort där Pakistans militärakademi ligger,
deras motsvarighet till West Point.
Fallet byggde på indicier i dessa tidiga faser.
En enda individ
sågs rutinmässigt gå runt på runt gården.
Personen verkade försöka motionera
på ett litet, begränsat utrymme.
Personen hade samma fysik
som vi visste att Usama bin Ladin hade.
Underrättelsetjänstens bästa uppskattning
var att det var 50 procents chans att bin Ladin var där inne.
När CIA presenterade underrättelsefallet,
meddelade president Obama tidigt:
"Om det här ska genomföras,
vill jag ha alternativ."
En av idéerna var en räd
med en attackstyrka
med SEAL-soldater på anläggningen i Abbottabad.
Flygtillgångar, i detta fall helikoptrar,
skulle föra dem till anläggningen och landa,
utföra en genomsökning,
identifiera ockupanter,
hitta bin Ladin om han är där, och fånga honom.
Om man stöter på motstånd
får nödvändiga försvarsmetoder användas
för att skydda våra operatörer, och sedan lämna anläggningen.
Det är planen i sin enklaste form.
Amerikanska styrkor var bekanta med den här sortens operationer.
Men det faktum att de var tvungna att göra det i Pakistan,
den självständiga nationen där USA inte skulle vara,
gjorde det hela oerhört komplicerat.
Det fanns alltid en enorm frustration med Pakistan.
Det var ingen tvekan om att det fanns fristäder i Pakistan.
Pakistan spelade dubbelspel och USA uppfattade det väldigt sent.
De samlade många från al-Qaida i sina städer.
Men samtidigt stöttade de talibanerna och andra rebeller.
Det fanns en rädsla i den amerikanska regeringen
att delar av den pakistanska underrättelsetjänsten
kan ha stöttat eller skyddat bin Ladin
åren efter 11 september.
Pakistan är också ett kärnvapenland.
Det här var en operation som kunde ha gått väldigt snett
på många olika sätt,
med mycket allvarliga geopolitiska konsekvenser.
Dagen för operationen,
var beslutsfattarna som var baserade i Washington,
samlade i Vita huset.
Räden inleds och går enligt plan.
Helikoptern flyger obemärkt in i Pakistan.
De anländer enligt plan till anläggningen.
Men under de första sekunderna när de befinner sig över anläggningen
får de problem.
Helikoptern sjönk mer än piloten trodde,
och den kraschlandade på taket till en byggnad.
Det var uppenbart att den inte skulle flyga därifrån.
Frågan är vad man gör med helikoptern
och hur man får ut de som kom i den?
I Washington stannade allas hjärtan.
Alla är plötsligt rädda för att de ska få se en massaker
eller infångandet av SEAL-soldater i en allierad nation.
De här frågorna surrar runt i allas huvuden.
Samtidigt får man snabbt bekräftat av viceamiral McRaven
att operationen fortsätter.
Själva operationen har inte spårat ur.
Under tiden som det tar attackstyrkan att jobba sig in sig rum för rum,
vet man inte om bin Ladin faktiskt befinner sig där.
Sen anropade man Washington och Afghanistan igen:
"För Gud och land, Geronimo."
Det var kodordet för att man hittat bin Ladin.
Man får besked från SEAL-soldaterna i Abbottabad:
"Usama bin Ladin dödad i strid."
Beskedet når Washington och de inser för första gången
att de tror att de har fångat bin Ladin.
SEAL-soldaterna var på marken i Abbottabad
i cirka 40 minuter.
Det hade funnits en uppsättning reservhelikoptrar
som redan var i närheten.
De förstör den kraschade helikoptern.
De flög ut med all information de fick med sig,
och mannen de trodde var Usama bin Ladin
i en liksäck på helikopterns golv.
Frågan är: "Hur kan man verifiera att det här är Usama bin Ladin?"
De hade CIA-resurser som kände bin Ladin,
som hade jagat bin Ladin länge,
som identifierade kroppen.
En av soldaterna la sig intill bin Ladins kropp
för att avgöra hans längd.
Ansiktet var så skadat av skottlossningen
att man inte kunde identifiera det.
Men de trodde att de kunde identifiera hans öron.
God kväll.
Ikväll kan jag meddela det amerikanska folket och världen
att USA har utfört en operation där man dödade Usama bin Ladin,
ledaren för al-Qaida.
Ute på West Executive Avenue
tittar jag åt höger mot Pennsylvania Avenue.
Hundratals, om inte tusentals människor
är ute på gatan, hurrar och kramas
och gratulerar varandra.
De måste ha hört nyheterna den senaste halvtimmen till 45 minuter.
De gav sig ut på Washingtons gator
för att uttrycka sina känslor.
Jag blev förbluffad.
…frihet och rättvisa för alla.
Det var ganska talande för
vad detta ögonblick måste ha betytt för så många amerikaner.
Snyggt jobbat. Det var han.
-Bra jobbat, säkerhetsteamet. -Sir.
Tack. Jag är stolt över er.
De gjorde ett bra jobb.
Det var en fantastisk kväll.
Och i slutet av den skakade jag hand med översten,
sen fortsatte vi som vanligt.
Ingen high five, inget firande.
Det var ett erkännande att det var viktigt,
men det pågick 12 operationer i Afghanistan den kvällen.
Några av dem var på många olika sätt
mer utmanande och riskabla än den som just hade utförts.
Bin Ladins död markerade på många sätt slutet på al-Qaida,
men inte slutet på hotet som al-Qaida höll över världen.
Kriget i Afghanistan
och instabiliteten i Irak har på många sätt
pågått längre efter bin Ladins död
än vad det hade gjort innan bin Ladin dödades.
EN DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
UTTRÄDET UR AFGHANISTAN
Min skola, George Mason University Law School,
ligger bara några kilometer från Pentagon.
Som de flesta amerikaner var jag chockad, upprörd och arg.
Känslor som folk känner än idag.
Jag kände att jag ville göra en insats,
att jag borde delta i kampen.
Jag läste en artikel i Washington Post tredje året på college.
Den handlade om domarnas inverkan
under Nürnbergrättegångarna
gällande att befrämja rättssäkerheten och principerna
som används över hela världen, åtminstone teoretiskt,
eftersom det gäller rättvisa rättegångar för brottslingar.
Det kändes intressant.
När jag återvände från Irak,
jobbade jag i Tyskland som militär offentlig försvarare
och representerade soldater inför krigsrätt.
Jag var ute och gick med min hund
när de ringde från placeringsenheten och sa:
"Jason, vi har ett bra uppdrag åt dig.
Vad sägs om Guantánamo?"
Det var 2011.
Det har gått tio år sedan 11 september.
Därefter hade mycket kommit ut om tortyrpromemoriorna.
om några av problemen med
en alltför aggressiv amerikansk hållning i kriget mot terror.
Oro gällande medborgerliga rättigheter.
Jag fick ett samtal gällande att jag skulle jobba som ombud
åt Khalid Sheikh Mohammed, hjärnan bakom 11 september.
Khalid Sheikh Mohammed anklagas för
att ha planerat, iscensatt och koordinerat händelserna.
Det var han som hade planerat allt.
Khalid Sheikh Mohammed fångades i Rawalpindi 2003 av pakistanska styrkor.
Han hölls sedan fången av CIA
på olika utländska platser utanför USA, så kallade "black sites".
Han utsattes för, det vissa kallar, förbättrade förhörstekniker,
det andra kallar tortyr.
ALDRIG TIDIGARE PUBLICERAT FOTO FRÅN GUANTÁNAMO
Han utsattes för långvarig sömnbrist.
Upp till 180 timmars sömnbrist, påstås det.
Enligt offentliggjorda uppgifter, 183 sessioner med skendränkning.
Han hamnade på Guantánamo.
Hur reagerade du på att du skulle försvara honom?
I det här fallet gällde det fångarnas rättigheter i Guantánamo,
vilket inte är ett politiskt passande ämne att jobba med.
Men det handlar inte om klienten, det handlar om allas rättigheter.
Vita huset vill att kongressen ska klargöra gränserna
för hur terroristmisstänkta kan förhöras och sedan åtalas
under föreslagna militärkommissioner.
Varför ställs de inte inför rätta i USA?
Vi har ett starkt och robust rättssystem.
Det är en rimlig fråga.
Vissa terrorister har ställts inför rätta i USA.
Ett viktigt exempel är Zacarias Moussaoui.
Zacarias Moussaoui avtjänar en livstidsdom
efter att ha dömts i federal domstol i landets första 11 september-rättegång.
En del av vår oro är att inte alla fångar på Guantánamo
kommer att representera sig själva och erkänna sig skyldiga.
De skulle kunna använda rättegången som plattform
för att fördöma USA
och att hylla al-Qaida och andra terroristgrupper.
Det skulle vara en propagandamöjlighet för de här individerna.
Vi oroade oss också för säkerheten.
Vi oroade oss för attacker från terroristgrupper under rättegången.
Problemet med fångarna i Guantánamo var att de torterades.
Och det väckte en massa frågor,
varav den första var: vad skulle hända om en jury hörde det?
Den andra var att erkännandena gavs under tortyr
och vad skulle det betyda för själva erkännandet?
Och försvaret skulle kunna argumentera
mot att det ens införs.
Centret för konstitutionella rättigheter och ombudet
lämnade in ett habeas corpus i februari 2002.
Vi bestred att fångar inte hade rätt
att veta varför de hölls häktade,
eller möjlighet att bestrida sin häktning.
Fallet kom slutligen till Högsta domstolen.
Högsta domstolen hörde idag parterna
i ett fall som är i centrum för kriget mot terrorismen.
Fängslandet av mer än 600 terroristmisstänkta
på marinbasen vid Guantánamo Bay på Kuba.
Domarna granskade om de interneringarna är lagliga.
År 2006 säger domstolen att militärkommissionerna är olagliga,
de bryter mot internationell rätt.
Fångarna i kriget mot terrorism skyddas av Genèvekonventionerna.
I slutet av 2006 antogs Military Commissions Act
för att legalisera allt det som Högsta domstolen sagt var olagligt
några månader innan.
Det ena var att ta bort habeas corpus.
Det tog rättigheterna ifrån alla Guantánamo-fångar
att ifrågasätta lagligheten av interneringen och behandlingen.
Habeas corpus är rätten att gå till domstol
och säga att det man utsätts för är olagligt. Det är allt.
Det är bara möjligheten till en dag i rätten.
En advokat som förnekar habeas corpus, förnekar i princip lagen.
Det gör Guantánamo till det folk faktiskt sa att det var,
en juridisk motsvarighet till rymden.
När Barack Obama tillträdde 2009
utfärdade han en verkställande order om att stoppa alla militärprocesser,
de speciella rättegångarna i Guantánamo, och att stänga Guantánamo inom ett år.
Många av frågorna om Guantánamo hamnade in limbo under flera år.
Obama-regeringen försökte ta reda på
vad de skulle göra.
Nu när kriget i Afghanistan avslutas måste detta vara året
då kongressen lyfter restriktionerna för fångförflyttning
och vi stänger fängelset i Guantánamo.
Vi motverkar terrorism,
inte bara genom underrättelse och militära åtgärder,
utan även genom att hålla oss till våra konstitutionella ideal.
Jag tror att Obama-regeringen
förlorade drivkraften att göra något åt det.
De hade andra prioriteringar.
Alla har rätt till en rättvis rättegång.
Jag har blivit ombedd att försvara min klient så gott jag kan.
Om dessa tekniker användes på en amerikansk medborgare,
på en svarande i en amerikansk process,
så skulle man bli chockerad.
Vi fick lära oss om konstitutionen och rättighetsförklaringen i skolan,
och man vill tro att våra ledare skulle anta en lag
som är rättvis mot alla.
Alla som tittar på Military Commissions Act från 2006,
som godkändes av Bush-regeringen, och Military Commissions Act från 2009,
som antogs av president Obama,
kommer att se att hela systemet var dömt att misslyckas från dag ett.
Det fanns nästan en arkitektur som gjorde det svårt
för oss försvarsadvokater.
Mycket svårt.
Det var tydligt att regeringens policy
inte innebär en rättvis rättegång för någon.
De vill se till att advokaterna gör tillräckligt bra ifrån sig
så att processen ser legitim ut.
Men de får inte göra för bra ifrån sig.
Den här militärkommissionsprocessen har designats
så att ingen information om behandlingen som de här männen utsattes för
når dagens ljus.
Man döljer krigsbrott.
Så jag sa nej.
Det är oetiskt.
Jag avgick från armén som en aktiv militärofficer.
Ur mångas perspektiv
blir det inte värre än Khalid Sheik Mohammed.
Den här fruktansvärda attacken mot World Trade Center
och Pentagon.
Hur är det värt att lämna armén för att försvara den här killen?
Ja. Jag förstår det.
Jag förstår det.
Jag lämnade aktiv tjänst i armén.
Men jag lämnade egentligen inte något.
Jag stod upp för någonting och det är så jag tror…
Jag var tvungen.
Det finns ett bra citat i en bok av Anton Myrer.
”Om man får välja mellan att vara en bra soldat
och en bra människa,
var en bra människa.”
Om man ser på Khalid Sheikh Mohammed,
varför är det fallet inte löst än?
Idag har vi individer som har suttit häktade i närmare 20 år
utan något beslut,
det kan framföras som kritik av militärprocessen.
För mig visar det på svårigheterna att hantera personer
som fortsätter att utgöra ett hot mot säkerheten i vårt land.
Det återspeglas av det faktum
att inte bara president Bush har brottats med de frågorna,
utan även Obama och Trump.
Biden kommer att brottas med de här frågorna.
Hur kommer vi till ett beslut?
Det här händer nu, för att vi använde tortyr.
Tjugo år efter 11 september och vi försöker fortfarande komma på
vad vi ska göra med de som attackerade oss.
Jag var på en resa för flera år sen,
och mötte en utländsk journalist som hade varit häktad.
Han sa något om Guantánamo som har etsat sig fast.
Guantanamo inte är en plats,
det är ett koncept.
Det är ett koncept om
vilka vi vill vara som amerikaner.
USA är också ett koncept.
Och vi vill kämpa för det konceptet.
NÄSTAN 780 FÅNGAR HAR HÅLLITS PÅ GUANTÁNAMO SEDAN 2002.
741 AV DEM SLÄPPTES UNDER DE SISTA TRE FÖRVALTNINGARNA.
AV DE 40 SOM KVARSTÅR, HAR TVÅ DÖMTS AV MILITÄRKOMMISSIONER.
Tack vare våra extraordinära män och kvinnor i uniform,
vår civila personal och våra många koalitionspartners,
når vi våra mål.
Med början nästa månad,
kommer vi att kunna dra tillbaka 10 000 trupper från Afghanistan
i slutet av det här året.
Och vi tar hem 33 000 trupper till nästa sommar.
I mina samtal med presidenten
var hans instruktioner,
när jag åkte till Afghanistan för att bli befälhavare,
att börja vända kriget och lämna över till afghanerna.
I slutändan skulle de ta det stora ansvaret
för landets säkerhet.
Uppdrag kommer att ändras från strid till stöd.
År 2014 ska den övergången vara genomförd
och det afghanska folket kommer att ansvara för sin egen säkerhet.
Vi tvingades börja stänga ner.
När jag tog över befälet, frågade jag
hur många anläggningar vi hade i Afghanistan.
Om man räknar stridspositioner, stridsposteringar.
strategiska posteringar och baser över hela Afghanistan sommaren 2011,
fanns det över 800 stycken anläggningar i någon form.
Vissa väldigt små, vissa väldigt stora.
Tiotusentals koalitionsstyrkor
med stridsflygplan som utgick från stora landningsbanor
och flygfält på flera platser i landet.
Vi fick stänga ner dem.
Och det var ett enormt åtagande.
De lät mig slutligen ta in flera tusen trupper
som enbart demilitariserade baser, rev ner byggnaderna,
och återställde marken.
Vi skulle då aldrig se bilder på talibaner
och den svarta talibanflaggan vajande över en amerikansk bas.
Så här såg det ut i mars förra året
efter en dödlig attack på amerikanska trupper i Wardak-provinsen.
Ytterligare en insiderattack,
eller "green-on-blue attack" som de kallas.
I början av 2012 dök det på sociala medier upp
en video där amerikanska trupper urinerade på döda afghaner och talibaner.
Och för det första är det inte de vi är. Vi gör inte sånt.
Men det här finns på film
och de yttrar motbjudande kommentarer
medan de urinerar.
Det gjorde alla i Afghanistan rasande.
Den afghanska regeringen,
de afghanska militära myndigheterna,
och mig.
Inom en vecka attackerade en afghansk soldat
sina franska rådgivare och dödade fyra personer på plats.
En femte dog senare och han skadade flera fransmän.
I början delade britterna och amerikanerna baser med afghanerna.
De vaknade, åt frukost, tränade, åt middag tillsammans.
På det sättet skapades starka band och relationer.
Men talibanerna insåg att det var ett lätt sätt
att döda koalitionsstyrkorna och stoppa träningen.
Från 2008, 2009 och framåt,
blev det allt vanligare att man hörde talas om
att en afghansk soldat vaknat
och skjutit fyra eller fem brittiska eller amerikanska soldater.
Ibland var det någon som känt sig förorättad
av en order eller för att han blivit disciplinerad.
Det blev så vanligt och så illa
att de två styrkorna fick separeras helt.
Våra rådgivare och våra trupper attackeras och mördas
av de individer som vi försöker förbereda att försvara sig själva.
Det här var något som skulle kunna
erodera koalitionens sammanhållning inifrån och ut.
Vi har aldrig helt avslutat detta.
Afghanerna kan och kommer att slåss.
De har kämpat och dött för sitt land.
Om man tittar på det stora döda de har fått,
så har det funnits perioder
när vi oroade oss för att de skulle bli så omfattande
att de inte skulle kunna ersättas.
De har lidit enorma förluster
och i en tid då vi fått relativt få,
varav varenda en är en tragedi.
Men de förlorar många.
Och så har det varit i många år.
Man kan inte anklaga afghaner för att inte vara kämpar.
När amerikanska trupper började resa hem
och vår närvaro minskade mot slutet,
tog amerikanska befälhavare återigen till luftattacker.
I det här fallet avfyrades många av obemannade drönare
för att slå mot talibanernas fästen.
Förändringen i taktiken innebar att det skedde en stor ökning
av civila offer.
Konsekvensen av det
är att det vänder fler människor mot amerikanska och afghanska styrkor,
och skickar till talibanerna.
Användning av dödliga drönare och andra luftattacker tog fart år 2009.
De blev ännu mer omfattande
och befästa under Obamas presidentskap.
Obama har använt drönare mer aggressivt än president Bush.
Men presidenten bad inte om ursäkt.
Dussintals skickliga al-Qaida-befälhavare, tränare
bombmakare och agenter har eliminerats.
Pakistanska tjänstemän säger att
amerikanska drönare träffat över 100 militära mål
i Pakistans stamregion längs den afghanska gränsen.
Anwar al-Awlaki, den amerikanskfödda al-Qaida-ledaren
som bott i Jemen,
utpekad som det allvarligaste hotet
mot vår inrikessäkerhet, har nu dödats.
Man har spårat al-Awlaki i månader nära hans gömställe i Jemen.
Tidigt på fredagen fann en CIA-drönare sitt mål.
Anwar al-Awlaki dödades av amerikanska drönarattacker.
Anwar al-Awlaki var imam i San Diego
när kaparna al-Hazmi och al-Mihdhar bodde i San Diego.
Jag tror att de sågs i hans sällskap vid ett eller två tillfällen.
Awlaki blev känd efter 11 september.
Han blev en väldigt radikal predikant.
Regeringen krävde rätten att döda en amerikansk medborgare
utan rättsprocess,
utan att pröva i domstol om beslutet att döda var lagligt,
om de hade stöd för det,
eller om man kunde ha använt andra medel istället för att döda honom.
Man har inte haft betänkligheter
gällande att vi har ett program för utomrättsliga avrättningar.
Vi avrättar terrormisstänkta utan någon rättslig tillsyn.
Många kommer att säga att drönarattackerna var användbara.
De träffade mål A, B och C.
Men mitt argument var att när de slog ut tre mål
skapade de 30, 300 eller 3 000 mål till.
Drönarattackerna var inte rättvisa.
Drönarattackerna ledde till tusentals döda.
Jag blev chockad när de sa: "Vad anser du är ett rimligt mål?"
Och när man tar bort all retotrik,
så var alla män över en viss ålder och under en viss ålder, bra mål.
När man dödar folk med straffrihet skapar man många fler mål.
Med vapen som drönaren Predator i vår arsenal,
kan våra trupper utföra attacker mot terrorister i svåråtkomliga områden,
och oskyldiga liv räddas.
De här anfallen har räddat liv.
Dessutom är USA:s handlingar lagliga.
Vi attackerades den 11 september.
Inom en vecka, godkände kongressen användning av våld.
…din förlovningsfest.
Det var en förlovningsfest.
Vilket datum var festen? Är det här det officiella dokumentet?
När jag åker tillbaka till min by,
känns det inte likadant, det känns som en annan by.
Jag hade många vänner i byn.
Jag har sett många få amputationer på grund av bombningarna.
Deras kroppar var täckta med blod
och de hade inga händer eller fötter.
Huden var utsträckt på grund av elden.
Och den fladdrade som om något tyg hängde från armen.
Jag glömmer inte det här lidandet, även om jag lever i 100 år.
Vi ska få vår hämnd, om Gud vill.
Ni ser hur de är fulla av hat nu.
Ni skapar terroristerna.
Ni tvingade dessa oskyldiga att bli terrorister
för det var er policy att döda våra barn.
De säger: "Om döden är vårt enda öde, dör vi hellre i kamp."
De går med talibanerna.
Ska våra soldater stanna i Afghanistan för att stabilisera situationen?
Jag är inte helt oense med det.
Ska de vara där de kommande 200 åren?
Vad händer? Det kommer att ta lång tid.
Vi begick ett hemskt misstag när vi gav oss in i det.
Vi hade riktiga smartskallar som inte visste vad fan de gjorde.
Och nu är allr en enda röra.
Afghanistan är en total och fullständig katastrof.
Varför är inte Ryssland där?
Varför är inte Indien där?
Varför är inte Pakistan där?
Vad gör vi där? Vi bor 1 000 mil bort.
Trump var tydlig med att han ville dra sig ur.
Det amerikanska folket är trötta på krig utan seger.
Ingenstans är detta tydligare än med kriget i Afghanistan.
Jag pratade med många amerikanska diplomater,
och de gjorde det klart för mig att Trump
inte brydde sig.
Om jag ville vinna det kriget,
skulle Afghanistan utplånas från jorden, det skulle försvinna.
Det skulle vara över på tio dagar.
Han sa dessutom:
"Skit i afghanerna.
Fan ta afghanerna.
De slutar aldrig slåss.
Det finns inget hopp för dem. Vi drar."
Talibanerna lyssnade och de hörde det.
Det var som musik för dem.
Trump sa att talibanerna är starka människor
och att vi är starka människor också.
Starka människor måste skaka hand med starka människor…
…och flyga över stora områden tillsammans.
De älskade Trump.
De tänkte verkligen: "Han är vår kille i Vita huset."
Nej, släpp det. Ingen orsak.
Ja. Kom.
Bra. Hur mår du, sir?
För mig är frågan hur en stor demokrati i världen,
som Amerikas förenta stater,
pratar med en terroristgrupp som har dödat 5 000 av deras soldater,
om Afghanistan politiska problem.
Det var en överraskning.
Efter 18 månaders samtal och nästan två årtionden av krig,
har USA och talibanerna skrivit på ett efterlängtat avtal,
som syftar till att bana väg för fred och utländska truppers utträde.
Trump slöt ett avtal med talibanerna
om att dra ut alla amerikanska styrkor senast första maj 2021.
Den afghanska regeringen har befriat nästan 5 000 talibanfångar,
och gick med på att släppa fler i augusti.
Avtalet gällde mellan USA och talibanerna,
och inte den afghanska regeringen.
Talibanerna med på att inte attackera amerikanska styrkor,
men löftet gällde inte den afghanska regeringen.
Så vad gjorde de?
De utförde en lönnmordskampanj.
Våld och blodspillan lamslår delar av Afghanistan,
och hotar förhandlingar vars syfte är att avsluta USA:s längsta krig.
Väldigt aggressivt
och med stor precision gav de sig på hjärtat i det afghanska samhället.
Det som kallas för 2001-generationen.
Det var kvinnorna,
det var utbildare, lärare, professorer.
De dödade så många reportrar, så många journalister.
Folk som… Hjärtat i den afghanska demokratin.
De gav sig efter dem, typ en efter en, och det var väldigt läskigt.
ÖVERENSKOMMELSE GÄLLANDE FRED I AFGHANISTAN
Vi skrev på ett avtal med talibanerna om att möta andra afghaner,
inklusive regeringen,
för att få fram en plan för en lösning,
och gå med på ett omfattande, permanent eldupphör.
INTRA-AFGHANSKA FÖRHANDLINGAR
Och nu bevittnar vi
afghaner som sitter mittemot varandra.
Tänk er förhandlingsbordet.
På ena sidan har vi reaktionära talibanledare,
som under många års tid, nästan ett årtionde,
har suttit fängslade i Guantánamo.
Människorna som dödade oss igår,
behandlar oss vänligt idag och pratar med oss.
De var arroganta gällande sina resurser och teknologi.
De var väldigt självsäkra, verkligen arroganta.
De sa till de afghanska förhandlarna:
"Det tar längre tid att sluta ett fredsavtal med er
än att bara gå in och ta Kabul."
De var riktigt kaxiga.
Amerikanerna använt olika militärstrategier
och militär utrustning i Afghanistan.
Men de misslyckades i varje steg.
De uppnådde inte den framgång de hade hoppats på.
Det är en sida.
På andra sidan sitter representanter för den afghanska regeringen.
Fawzia Koofi är en fantastisk kvinna.
Hon personifierar förändringarna
i Afghanistan de senaste 20 åren.
Under tiden i parlamentet, och sedan dess,
är hon en av de största ledarna som driver kvinnors rättigheter i landet.
Det fantastiska med Fawzia Koofi
är att precis innan fredsförhandlingarna började,
försökte någon döda henne.
Vi skulle komma på söndagen.
Det här hände på en fredag.
Det var en bil som blockerade vår väg.
Och plötsligt skjuter någon från bilen.
Efter några sekunder börjar man inse att man är skjuten.
Sedan började jag blöda och jag kunde inte röra handen.
Kulan träffade här…
…här…
…och gick hela vägen hit, en fraktur här och den fastnade här.
De tog ut den här.
Min dotter höll mig vaken genom att säga "Blunda inte."
Blodförlusten gjorde att jag tappade medvetandet.
Och hon höll mig vaken.
Det var kopplat till fredsförhandlingarna, för de visste att jag skulle vara här.
De var nog rädda för min röst.
Det visar på omfattningen av våld och krig i Afghanistan.
Och det visar på vikten av processen,
för att stoppa blodsutgjutningen.
Som många afghanska kvinnor,
har jag bevittnat talibaner som piskar kvinnor på gatan
för att de inte har på sig rätt hijab eller burka,
för att de går till läkaren utan en manlig följeslagare.
Afghanistan är ett av världens värsta länder för kvinnor.
Hur mycket mer ska vi kompromissa för freden?
President Biden beslutade att vi skulle lämna.
Vi kommer inte att lämna i all hast.
Vi gör det på ett ansvarsfullt och säkert sätt.
Och vi ska göra det i full samordning med våra allierade och partners,
som nu har fler styrkor i Afghanistan än vi har.
Vi lämnar inte före första maj, men vi är ute före 11 september,
som skulle vara 20-årsjubileum.
Inga villkor.
Talibanerna behöver inte göra någonting.
Vi åker.
Jag åkte till Kabul i december 2020.
Jag träffade president Ghani.
De kände sig övergivna. De kände: "Vi älskar amerikanerna.
Vi har val här. Vi är en demokrati mitt i Asien.
Vi tror på det ni tror på."
Det jag kände när jag var där var rädsla.
"Herregud, amerikanerna åker,
talibanerna är här, de är bland oss, och de kommer efter oss.
Så länge det inte syns på teve
kommer ingen att bry sig.
Vi gjorde det vi skulle göra i Afghanistan.
Ta terroristerna som attackerade oss,
ge Usama bin Ladin det han förtjänade,
och bryta ner terroristhotet så att Afghanistan inte blir en bas
varifrån attacker kan utföras mot USA.
Vi uppnådde målen. Det var därför vi åkte dit.
Vi åkte inte till Afghanistan för att bygga en nation.
Det är det afghanska folkets rätt och ansvar
att avgöra sin framtid och hur de vill driva sitt land.
Talibanerna tar snabbt över städer och distrikt.
Talibanerna sa i fredags
att de tagit kontroll över 85 procent av Afghanistan,
och att de hade grepp om strategiska platser.
Låt mig fråga dem som vill att vi stannar.
Hur många fler?
Hur många tusentals fler av Amerikas döttrar och söner
är ni villiga att riskera?
Hur länge ska de stanna?
Försvaret säger att de sista amerikanska och NATO-trupperna
har lämnat Bagrams militära flygbas i Afghanistan,
och överlämnat den till afghanska styrkor.
Jag undrar var humanitärerna är.
Varför är inte humanitärerna upprörda
över detta uttåg från Afghanistan?
Ett avbrytande som redan orsakar enormt lidande.
Efter att vi fått till ett avtal med talibanerna
såg vi en attack på en förlossningsklinik,
där talibanerna dödade spädbarn och väntande mödrar.
Vi såg attacker på marknader som dödade massor av afghaner.
Amerikanska universitet i Kabul blev attackerat
och de dödade unga personer, inklusive kvinnor,
som ville bygga en bättre framtid för kommande generationer.
Jag vill bara fråga: var är ursinnet?
Var är humanitärerna,
och varför bryr de sig inte om att vi ger makten
till en terrororganisation,
en organisation som har en brutal och mordisk agenda,
på vår väg ut ur Afghanistan?
Så fort USA lämnar Afghanistan och deras styrkor inte är här,
återvänder internationella terrorismen.
Alla investeringar som gjorts i Afghanistan
de senaste 19 åren, kommer att vara borta.
TRÄNINGSBAS FÖR AFGHANSKA ARMÉN
Det enda som existerar
är att talibanerna tror att de har vunnit kriget,
USA flyr,
och de borde få nycklarna till landet,
så att de kan komma och etablera sitt eget emirat.
Även om USA drar tillbaka sina styrkor så är vi redo att uppfylla våra plikter.
Vi ska försvara vårt land så länge det finns blod i våra kroppar.
Vi ska inte ge landet till talibanerna.
Det är vår kamp. Det är mitt land. Det är mitt folk och min armé.
Kom ihåg det här ansiktet.
Det är inte det gamla Afghanistan, det är den nya generationen.
Det är det nya folket, den nya unga generationen,
och den nya armén.
Jag gick med i armén på grund av hjälplöshet.
Vår situation är bättre nu.
Vi vill försvara vårt hem, det är för mycket elände.
Vi måste försvara vårt land.
Talibanernas anledning är att Afghanistans regering
är resultatet av ockupationen av Afghanistan.
När amerikanerna lämnar landet,
måste resultatet av deras ockupation också förstöras.
Vi måste etablera en ny regering
som alla i Afghanistan kan acceptera.
Mitt meddelande till de blodsugande talibanerna
är att jag har förlorat ett av mina barn i armén
på väg att försvara landet.
Jag tänker aldrig sluta stödja Afghan National Army.
Jag ska uppfostra mina barn och få dem att gå med i ANA,
så att de kan kämpa mot förtryckare och blodsugande fiender
och krossa dem.
Jag försäkrar dig om att vi definitivt vill ha goda relationer
med amerikanerna och NATO.
I avtalet mellan talibanerna och amerikanerna
ser ni att talibanerna valde att göra en stor eftergift,
och det var relationen med al-Qaida och andra grupper.
Det var en enorm eftergift.
Talibanerna gav upp dessa relationer för att förhandlingarna skulle lyckas.
De sa att de inte längre har relationer med al-Qaida och andra grupper.
Amerikanerna har fattat beslutet
att dra tillbaka sina styrkor efter 20 år.
De har tränat oss professionellt och det blir inga problem.
Vi är redo att försvara vårt land själva.
Den 11 september förändrade världen.
Vårt land är i ett tillstånd av sorg.
Några av oss måste säga att vi ska ta en paus.
Låt oss ta en kort paus
och fundera på konsekvenserna av vårt agerande idag,
så att det här inte spårar ur.
Tillåtelsen att använda militärt våld har använts över 41 gånger
i ungefär 19 länder, utan koppling till 11 september.
Den har också använts för inhemskt spioneri i USA.
Den har använts i Somalia, Jemen.
Den har använts över hela världen som bas för att använda våld,
bomba och genomföra militära operationer.
Det strider mot grundlagen.
Det är som upplagt för evigt krig.
Jag föreställde mig aldrig
att man skulle använda sig av tillståndet än idag,
eller att det skulle citeras av regeringar
för att använda våld mot terroristgrupper.
Det hade vi aldrig föreställt oss.
Vi tänkte att vi skulle ge oss efter al-Qaida.
Och när vi har gjort det är jobbet klart.
När vi är säkra på att vi eliminerat Afghanistan
som en fristad, så skulle det bli slutet för
tillståndet för militärt våld.
Den skulle gälla al-Qaida och de ansvariga för 11 september.
Men den används än idag. Det måste ta slut någon gång.
USA HAR SPENDERAT ÖVER 2,3 BILJONER DOLLAR PÅ KRIGET I AFGHANISTAN.
ÖVER 2 400 AMERIKANSKA MILITÄRER HAR DÖTT OCH ÖVER 50 000 HAR SKADATS.
MINST 150 000 AFGHANER HAR DÖDATS, MÅNGA AV DEM CIVILA.
Den 11 september utgör en tydlig gräns
mellan 1900-talet och 2000-talet.
Det är på många sätt starten på vår moderna historia.
Den största effekten av 11 september var att USA blev rädda.
Idag mjältbrand, imorgon är det ett annat hot.
Vad är det? Var ska det sluta?
Vi ser det i byggnadernas arkitektur
och de allmänna utrymmena som vi tillbringar våra liv i.
Det påverkade vår tillit till institutioner,
regeringens misslyckande i upptakten till 11 september.
Kollegor, alla mina uttalanden idag grundar sig på källor.
Pålitliga källor.
Underrättelsetjänstens och medias misslyckanden
i upptakten till Irak-kriget
förändrade hur amerikanerna såg på regeringen och media,
och vilka röster man litade på.
Vet du ens vad vi pratar om?
Du läste en rapport för fyra år sen och tror att du vet vad som hände.
Den 11 september var på vissa sätt den första moderna konspirationsteorin.
Bidragen som flödade ut i miljarder dollar
till lokal och statlig brottsbekämpning och militariserade dem,
tog på många sätt med det kriget hem.
Det här är ett av de två eller tre datumen i amerikansk historia
som har förändrat resten av amerikansk historia.
Jag tror tyvärr att om Usama bin Ladin levt idag,
skulle han vara lycklig, eller åtminstone nöjd.
Företaget som han startade 1988
har överlevt i över tre årtionden.
Det har utmanat den tekniskt mest avancerade militären
i mänsklighetens historia, USA.
Den 11 september fanns det ett al-Qaida.
Idag finns fyra gånger så många utländska terrororganisationer
på utrikesdepartementets lista, som delar al-Qaidas ideologi.
De ser fortfarande bin Ladin som en hjälte,
som personen de vill efterlikna.
"Kriget mot terror" var ett väldigt lockande krigsrop,
men enormt vilseledande.
Det borde ha varit ett krig mot terrorism, för då hade fokus legat på gruppen
och individerna bakom attackerna den 11 september
som fortsatte att hota oss.
Ett krig mot terror blev allt som skrämde oss.
Jag ska inte försöka rättfärdiga alla miljarder dollar
eller försöka förklara alla enskilda delar
som har krävts för 20 års krig.
Men idag är mer än 40 procent av skolbarnen i Afghanistan flickor.
Antalet afghanska barn som dör vid födseln minskar dramatiskt.
Tillgången till vård har utökats till afghaner i hela landet.
Möjligheterna att få en trovärdig utbildning,
inte bara grundskola, utan även gymnasium och universitet,
har spridits över landet.
Vissa säger att det inte var värt det.
Men när man ser unga kvinnor gå till skolan,
eller kvinnor som är chefer,
eller delar av den afghanska ekonomin som växer i konkurrenskraft
med andra element inom den utvecklande världen…
Det har skett framsteg.
GLÖM ALDRIG
Man ska lära sig historia.
Det är viktigt att veta vad som ledde till den 11 september,
själva dagen och efterdyningarna.
Man måste känna till det goda, det dåliga, det fula, det verkliga.
11 SEPTEMBER-ÖVERLEVARE
Om någon frågade mig hur jag mådde efter den 11 september,
svarade jag: "Jag mår bra. Jag lever. Jag är okej."
Jag insåg inte att jag inte mådde bra.
Jag var en fungerande zombie.
Jag förstod det först 2006.
Det var då hyllningsmuseet öppnades.
Då insåg jag att jag behövde berätta historien.
Jag behövde prata om de vi förlorade, om händelserna.
Jag behövde dela med mig.
PENSIONERAD BRANDKAPTEN
Jag hoppas att vi inte glömmer
hur vårt land försökte gå samman den 11 september
för att hjälpa varandra.
Det var innan vi bestämde oss för att hämnas
eller vidta åtgärder mot de som bar ansvaret.
Vi kan dra många lärdomar av 11 september.
Men vi bör inte tro att hat…
…någonsin är ett bra svar.
Det är bara kärlek.
Det är allt.
Varje årsdag kommer det upp igen.
Man glömmer aldrig. Och jag kommer aldrig att glömma.
Det är något som fastnar för alltid.
Man glömmer aldrig.
LEIGHS MAMMA
Min stora glädje är att jag kunde träffa Leigh och Faye.
Hela mitt liv förändrades efter att ha träffat dem,
de lever och mår bra.
Vi höll kontakten med varandra och de blev min familj.
Det är vackert.
Än idag är Faye min mamma från Chicago.
Hon är en så vacker person.
Andrew Anthony Abate.
Vincent Paul Abate.
Laurence Christopher Abel.
Alona Abraham.
William F. Abrahamson.
Richard Anthony Aceto.
Heinrich Bernhard Ackermann.
Paul Acquaviva.
Christian Adams.
USA när det är som bäst
är ett USA som tror på jämlikhet för alla.
Inom islam
är ett av Guds 99 namn as-Salam,
vilket betyder "fred".
"Fred" är faktiskt ett av Guds namn.
Vilken större ambition kan en människa ha i livet
än att skapa en verklig, varaktig, permanent fred?
Undertexter: Sarah Wallin Bååth