Det var ingen større oppdrag, ingen viktigere jakt i verden,
enn å finne Osama bin Laden i kjølvannet av 11. september.
Jeg vil ha rettferdighet.
Det var en plakat i Vesten, om jeg husker riktig,
hvor det sto: "Etterlyst, død eller levende."
Det var en jakt
hvor USA brukte millioner, om ikke titalls millioner av dollar,
år etter år,
med en rollebesetning på tusenvis,
av militære etterretningsanalytikere og etterretningsoffiserer.
Han var det største målet. Verdens mest jagede mann.
I år etter år fant ikke USA spor av ham.
11. september var den mest katastrofale enkelthendelsen
vil jeg påstå, siden borgerkrigen.
Tusenvis av amerikanere døde,
ikoniske bygninger som World Trade Center ble lagt i grus.
Osama bin Laden var fienden personifisert.
Han var gjerningsmannen. Han orkestrerte det katastrofale angrepet.
Det gjorde det viktig å ta bin Laden,
slik at han ikke kunne orkestrere et nytt 11. september.
Jeg vet at bin Laden og hans medsammensvorne
gjerne vil ramme USA igjen.
Bin Laden og hans folk vil ramme våre allierte.
Hvordan vet jeg det? Jeg får etterretningsrapporter hver dag
som indikerer at det er det han ønsker.
De har blod på hendene,
fra 11. september og andre angrep på USA,
i Kenya, Tanzania og Jemen.
Vi må identifisere dem, finne dem, og pågripe dem.
CIA kom til Det hvite hus tidlig i september 2010,
og sier til presidenten at de har en mistenkelig bolig.
Et sted i Pakistan som de tror kan være et sted
hvor bin Laden kan være bosatt.
USAs etterretning sporet opp noen
som de trodde hadde vært en kurer for al-Qaida,
en kurer for bin Laden, i årene etter 11. september.
USAs etterretning sporet ham over hele Pakistan.
Å operere i Pakistan var ekstremt risikabelt og komplisert,
men det hadde lenge vært sentrum for jakten på al-Qaidas ledere.
Khalid Sheikh Mohammed og andre ledere ble pågrepet i Pakistan.
De sporet en hvit SUV som kureren kjørte
til et spesielt bolighus i en by ved navn Abbottabad,
en ferieby befolket av Pakistans militærakademi.
Det er nærmest Pakistans West Point.
Saken besto i beste fall av indisier i åpningsfasen.
En person ble ofte sett
vandrende på gårdsplassen,
som om de prøvde å trene på et lite, avgrenset område.
Denne personen hadde kroppsbyggingen
tilsvarende det vi visste at Osama bin Laden hadde.
USAs etterretnings beste anslag
var at det var 50 prosent sjanse for at bin Laden var der.
Da CIA la fram etterretningssaken
sa president Obama tidlig:
"Om dette skal bli til noe,
må jeg ha alternativer."
Det ene var et raid med amerikanske styrker.
Å sende en angrepsstyrke med US Navy SEALs til boligen i Abbottabad.
Å la luftfartøy, i dette tilfellet helikoptre,
frakte angrepsstyrken til boligen, og lande.
Foreta en ransaking av boligen, identifiser beboerne,
finn Osama bin Laden om han er der, og fang ham.
Om de møter motstand,
iverksett nødvendige forsvarstiltak for å trygge våre folk,
og forlat boligen. Det er alt, på enklest mulig vis.
Denne typen operasjon er amerikanske styrker kjent med,
men å gjennomføre det i Pakistan,
en selvstendig nasjon hvor USA ikke skulle befinne seg,
tilførte en enorm grad av kompleksitet.
Det var alltid en enorm frustrasjon knyttet til Pakistan.
Det var ingen tvil om at det fantes skjulesteder i Pakistan.
Pakistan drev med dobbeltspill. USA var trege med å innse det.
De tok mange al-Qaida folk i byene sine.
Samtidig støttet de Taliban og andre opprørere.
Det var en reell frykt i USAs regjering
for at deler av Pakistans etterretning
kan ha støttet eller beskyttet bin Laden i årene etter 11. september.
Pakistan har også atomvåpen.
Denne operasjonen kunne ha gått helt galt
på mange ulike vis, med store, geopolitiske konsekvenser.
Dagen operasjonen skulle skje,
var beslutningstakerne i Washington samlet i situasjonsrommet i Det hvite hus.
Raidet begynner som smurt.
Helikopterturen inn i Pakistan blir ikke oppdaget.
De ankommer boligen etter skjema.
Så, etter noen sekunder over boligen,
får de problemer.
Helikopteret sank dypere enn piloten forventet,
og kort sagt krasjlandet de på taket av et av husene.
Det ble klart at det ikke kunne flys ut.
Spørsmålet blir da,
hva gjør man med helikopteret, og hvordan får man styrkene ut?
I Washington fikk alle hjertestans.
Alle er plutselig redde for å bli vitne til en massakre,
eller tilfangetakelsen av Navy SEALs inne i en alliert nasjon.
Disse spørsmålene surrer rundt hos alle,
men det understrekes raskt av viseadmiral McRaven
at operasjonen fortsetter.
Selve operasjonen har ikke gått av skinnene.
Mens angrepsstyrken gjennomsøker rom for rom,
er det fortsatt uvisst om bin Laden faktisk er der.
Så kommer anropet til Washington, til Afghanistan:
"For Gud og fødeland, Geronimo."
Det var kodeordet for å ha funnet bin Laden.
Meldingen kommer inn fra Navy SEALs i Abbottabad,
"Osama bin Laden drept i strid."
Meldingen sendes til Washington, og de innser for første gang
at de tror de har tatt bin Laden.
Alt i alt var Navy SEALs på bakken i Abbottabad i ca. 40 minutter.
De hadde et par reservehelikoptre
utplassert i nærheten.
Så de destruerte helikopteret som krasjet.
De fløy av gårde med all etterretningen de fikk med seg,
og mannen de antok var Osama bin Laden, i en likpose på helikoptergulvet.
Så blir spørsmålet, hvordan verifisere at det er Osama bin Laden?
De hadde kilder i CIA som kjente til bin Laden,
som hadde vært etter bin Laden i lang tid, som bekreftet identiteten.
En Navy SEAL la seg ned ved siden av bin Ladens lik
for å fastslå høyden hans.
Ansiktet var for ødelagt av skudd til å identifisere ansiktet.
Men de kunne, følte de, identifisere ham ut ifra ørene.
1. MAI 2011, 11.35 ØSTKYSTTID
God kveld.
I kveld kan jeg melde til det amerikanske folk, og verden,
at USA har utført en operasjon som tok livet av Osama bin Laden,
lederen av al-Qaida.
Da jeg gikk ut på West Executive Avenue, så jeg til høyre, mot Pennsylvania Avenue.
De var fulle av hundrevis, kanskje tusenvis av folk
ute i gatene, som jublet og løp rundt for å klemme og gratulere hverandre.
Alle måtte ha hørt nyheten en halvtime til tre kvarter tidligere.
Så de gikk spontant ut i Washingtons gater
for å uttrykke sine følelser om dette.
Det overveldet meg.
…frihet og rettferdighet for alle.
Det uttrykte noe ganske dyptgående om
hva det må ha betydd for mange amerikanere.
Bra jobba. Det var ham.
Godt gjort, alle fra nasjonalsikkerhet. Takk. Jeg er stolt av dere.
-De var flinke. -Det var de.
Det var en utrolig kveld. Til slutt tok jeg obersten i hånda,
og så fortsatte vi å jobbe.
Det var ingen "high five" eller feiring. Vi anerkjente at det var betydningsfullt,
men det pågikk 12 operasjoner i Afghanistan den kvelden.
Mange av dem var, på ulike vis,
mer utfordrende, mer risikable, enn den som nettopp hadde blitt utført.
Bin Ladens død var på mange vis slutten på al-Qaida,
men ikke slutten på trusselen som al-Qaida hadde skapt i verden.
Krigen i Afghanistan, og ustabiliteten i Irak,
har på mange vis pågått lenger etter bin Ladens død
enn før bin Laden ble drept.
EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
TILBAKETREKKING FRA AFGHANISTAN
Jusstudiet mitt, George Mason University, ligger noen kilometer fra Pentagon.
Som amerikanere flest var jeg sjokkert, opprørt, rasende…
Alle følelsene som folk har den dag i dag.
Jeg følte at jeg burde gjøre noe, og ta del i kampen.
Jeg leste en artikkel i Washington Post det tredje året på college,
om militæradvokatenes virkekraft i Nürnbergprosessen etter 2. verdenskrig
for å fremme rettssikkerhet,
og prinsippene som i dag benyttes verden over, iallfall i teorien,
med tanke på å garantere rettferdige rettssaker.
Jeg tenkte at det var spennende.
Etter et tjenesteopphold i Irak var jeg i Tyskland i to år,
som militær forsvarsadvokat for soldater stilt for krigsrett.
Jeg var ute på et jorde, på tur med hunden,
og ble oppringt av kontoret, og de sa:
"Jason, vi har et bra oppdrag til deg.
Vil du til Guantánamo Bay?"
Det var i 2011, omtrent ti år etter 11. september.
I mellomtiden hadde det kommet ut mye om torturmemoene,
og noen av problemene assosiert med
en overdrevent aggressiv holdning fra USA i krigen mot terror.
Mye uro om borgerrettigheter.
Senere fikk jeg en telefon om at jeg skulle være bistandsadvokat
for Khalid Sheikh Mohammed, selverklært planlegger av 11. september.
Tiltalen var at han planla, orkestrerte og koordinerte
hendelsene den 11. september, og han hadde planlagt det hele.
Khalid Sheikh Mohammed ble pågrepet i Rawalpindi i 2003, av pakistanske styrker.
Han ble så anholdt av CIA i en rekke lokasjoner utenfor USA,
ofte kalt "black sites", og utsatt for det noen vil kalle harde avhørsteknikker,
og som andre kaller tortur.
Han ble utsatt for langvarig søvnberøvelse.
Oppimot 180 timer med søvnberøvelse er påstått.
I følge degraderte dokumenter ble waterboarding brukt 183 ganger.
Han endte opp i Guantánamo Bay.
Hvordan reagerte du på å høre at du skulle forsvare ham?
I denne saken er det å kjempe for innsattes rettigheter i Guantánamo Bay
ikke et politisk beleilig tema å begi seg ut på.
Det handler ikke om klienten, men om å forsvare alles rettigheter.
Det hvite hus vil at Kongressen skal spesifisere grensene
for hvordan terrormistenkte kan avhøres, og straffeforfølges
av foreslåtte militærkommisjoner.
Hvorfor ikke gi dem en rettssak i USA? Vi har et sterkt, robust rettssystem.
Det er et rettferdig spørsmål.
Og vi har hatt rettssaker mot visse terrorister i USA.
Et eksempel er Zacarias Moussaoui.
Zacarias Moussaoui soner en livstidsdom
etter å bli dømt i en føderal domstol i nasjonens første 11. september-rettssak.
En bekymring er at ikke alle de anholdte i Guantánamo
vil representere seg selv og si seg skyldig.
Frykten er at de skal bruke rettssaken som en plattform
til å fordømme USA,
og lovprise innsatsen til al-Qaida og andre terrorgrupper.
Det blir en propagandamulighet for dem.
Og vi var bekymret for sikkerheten.
Det ville oppstått bekymring for angrep av terrorgrupper under en rettssak.
Problemet med Guantánamo-fangene var at de var blitt torturert.
Det vekket en rekke spørsmål,
først og fremst, hva skjer når en jury får høre det?
Det andre er at tilståelser kom etter tortur,
og hva betyr det for tilståelsene?
Da har forsvaret gode argumenter mot å introdusere det.
CCR, senteret for grunnlovsfestede rettigheter og advokatene
fremmet en habeas-sak de første ukene etter 11. september,
i februar 2002, mot regjeringens posisjon
om at anholdte ikke har rett på å vite hvorfor de anholdes,
eller kunne påklage anholdelsen.
Og saken endte til slutt hos høyesterett.
USAs høyesterett hørte i dag argumenter i en avgjørende sak i krigen mot terror,
fengslingen av mer enn 600 terrormistenkte i marinebasen i Guantánamo Bay, Cuba.
Høyesterettsdommerne vurderte legaliteten av fengslingene.
I 2006 sa høyesterett at militærkommisjonene var ulovlige,
fordi de brøt internasjonal lov.
Fengslede i krigen mot terror er beskyttet av Genèvekonvensjonene.
Sent i 2006 ble Military Commissions Act vedtatt,
for å lovliggjøre alt det som høyesterett sa var ulovlig noen måneder tidligere.
En var å fjerne habeas corpus.
Det fratok Guantánamo-fangene retten til å bestride fengslingens lovlighet,
og behandlingen de fikk.
Habeas corpus er retten til å gå til sak for å si at du blir ulovlig behandlet.
Det er alt. Bare muligheten til å få en rettssak.
Så som advokat, å nekte noen habeas corpus er å fornekte loven.
Det gjorde Guantánamo til det alle sa det var,
juridisk likestilt med det ytre rom.
Da Barack Obama ble president i 2009, utstedte han en presidentordre
om å stanse alle militærkommisjonssaker på Guantánamo,
og å stenge Guantánamo innen et år.
Mange av problemene med Guantánamo forble uløst i flere år,
mens Obama-regjeringen prøvde å finne ut hva de skulle gjøre.
Krigen i Afghanistan går mot slutten, og i år må Kongressen fjerne
restriksjonene på fangeforflytning,
og fengselet i Guantánamo Bay stenges.
Fordi vi møter terrorisme
ikke bare med etterretning og militær handling,
men ved å følge idealene i grunnloven.
Jeg tror at Obama-regjeringen mistet drivkraften til å gjøre noe med det.
De hadde andre prioriteringer.
Alle har rett på en rettssak.
Det var oppgaven min, å forsvare min klient best mulig.
På alle vis, om disse teknikkene ble brukt på en amerikansk borger,
på en tiltalt i en amerikansk straffesak, hadde det vært rystende.
I oppveksten i Virginia lærte vi om grunnloven og tilleggene.
Man ønsker å tro at lederne våre lager lover som er rettferdig for alle.
Alle som har lest loven om militærkommisjoner fra 2006,
vedtatt av Bush-regjeringen, og loven om militærkommisjoner fra 2009,
vedtatt av president Obama,
vil se at hele systemet ble laget for å mislykkes fra starten av.
Det var en slags struktur som ble innført som gjorde det vanskelig
å gjøre jobben din som forsvarsadvokat. Virkelig vanskelig.
Det ble klart at regjeringens policy ikke var å gi alle en rettferdig rettssak.
Det var å sørge for at advokatene gjorde en god nok jobb
til at prosessen så legitim ut.
Men ikke la dem gjøre en for god jobb.
Militærkommisjonprosessen er utformet for å forsikre at
ingen informasjon om behandlingen fangene har fått vil komme for dagen.
De skjuler krigsforbrytelser.
Så jeg sa nei.
Det er uetisk av meg å gjøre det.
Jeg sa opp stillingen som offiser i den amerikanske hæren.
I mange folks øyne blir det ikke verre enn Khalid Sheikh Mohammed.
Ikke sant? Det grufulle angrepet på World Trade Center og Pentagon.
Så hvorfor er det å forsvare ham verdt å gi fra seg stillingen din,
og forlate hæren?
Det kan jeg forstå.
Jeg trakk meg fra aktiv tjeneste i hæren.
Men på et vis trakk jeg meg ikke fra noe. Jeg sto for noe.
Det er nok sånn jeg ser på det, som noe jeg måtte gjøre.
Det fins et fint sitat fra en bok av Anton Myrer.
"Om man må velge mellom å være en god soldat og et godt menneske,
vær et godt menneske."
Om du ser på en som Khalid Sheikh Mohammed,
hvordan kan saken være uavklart?
Jeg tror det at vi har hatt folk i varetekt i nesten 20 år
uten en avklaring,
kan av enkelte tolkes som kritikk av militærkommisjonprosessen.
Jeg syns det viser problematikken av å hanskes med slike aktører,
som fortsatt er en trussel mot vår nasjon.
Det gjenspeiler seg i at det ikke bare var president Bush
som slet med dette, men også president Obama og president Trump.
President Biden må nok også det. Hvordan avslutter vi det?
Dette skjer fordi vi torturerte.
Tjue år etter 11. september
vet vi ikke hva vi skal gjøre med de som angrep oss.
Jeg var på reise for flere år siden,
og traff en journalist som ble anholdt en periode.
Han sa noe som alltid har hengt igjen om Guantánamo.
Det er at Guantánamo ikke er et sted,
det er et konsept.
Det er et konsept om
hvem vi i USA vil være, syns jeg.
For USA er også et konsept.
Og det konseptet vil vi slåss for.
I 2021 HAR NÆR 780 FANGER SITTET I GUANTÁNAMO BAY SIDEN 2002.
AV DEM BLE 741 LØSLATT UNDER DE TRE FOREGÅENDE REGJERINGENE.
AV DE 40 SOM ER IGJEN, HAR TO BLITT DØMT AV MILITÆRKOMMISJONER.
Takket være våre enestående menn og kvinner i uniform,
de sivilt ansatte, og mange koalisjonspartnere, møter vi målene våre.
Som resultat av det, fra neste måned
skal vi trekke ut 10 000 soldater fra Afghanistan innen årsslutt.
Vi skal hente hjem til sammen 33 000 soldater innen neste sommer.
I mine samtaler med presidenten var hans instruks til meg
da jeg dro til Afghanistan for til slutt å bli kommandør der,
å starte prosessen med å vende om på krigen,
og gi afghanerne tøylene.
De skulle til slutt ha hovedansvaret for å ivareta landets sikkerhet.
Vårt oppdrag vil gå fra strid til støtte.
Innen 2014 skal overgangsprosessen være fullført.
Da vil det afghanske folk ha ansvar for sin egen sikkerhet.
Vi måtte begynne å avslutte operasjonene.
Dagen jeg overtok kommandoen spurte jeg hvor mange anlegg vi hadde i Afghanistan.
Om man teller forsvarsstillinger, utposter, forposter og baser
i hele Afghanistan sommeren 2011, fantes det over 800 anlegg i ulike former.
Noen svært små forsvarsstillinger, noen svært store.
Titusenvis av koalisjonsstyrker, og jager- og transportfly
som opererte ut fra store flystasjoner og flystriper på flere steder i landet.
De måtte stenges ned. Det var en enorm oppgave.
Til slutt fikk jeg lov til å hente inn tusenvis av soldater
som kun demilitariserte baser, rev bygninger,
og tilbakestilte bakken som den var, så vi ikke fikk bilder av Taliban
og det svarte Taliban-flagget over en amerikansk base.
Sånn så det ut i mars i fjor,
etter et dødelig angrep på amerikanske styrker i Vardak-provinsen i Afghanistan.
Enda et innsideangrep, eller såkalt "green on blue"-angrep.
Tidlig i 2012 så vi i sosiale medier
en video av amerikanske soldater som urinerte på døde talibanere.
For det første, sånn er vi ikke. Sånt gjør vi ikke.
Men her var det på film.
Det pågikk også obskøne samtaler mens urineringen pågikk.
Det gjorde hele Afghanistan forbannet. Den afghanske regjeringen,
den afghanske militærledelsen, og meg.
Den uka ble en afghansk soldat forbannet over dette,
og angrep sine franske instruktører.
Fire ble drept på stedet. En femte døde senere,
og flere franskmenn ble såret.
I starten, da britene og amerikanerne
prøvde å trene den afghanske hæren, delte de baser.
De sto opp, spiste frokost, trente og spiste middag sammen.
Det kom sterke bånd ut av det.
Men Taliban skjønte fort at
det var en lett måte å drepe koalisjonssoldater på,
og få slutt på opptreningen.
Fra 2008-2009 og utover ble det mer og mer vanlig å høre at
midt på natta hadde en afghansk soldat stått opp
og skutt fire-fem britiske eller amerikanske soldater.
I noen tilfeller hadde noen blitt fornærmet av en ordre,
eller fordi de ble disiplinert.
Det ble så vanlig og så ille
at de to styrkene måtte separeres helt.
Våre rådgivere og soldater ble angrepet og drept
av personene vi prøvde å forberede til å forsvare seg.
Det var noe som kunne undergrave
samholdet og samarbeidet i koalisjonen fra innsiden.
Det har vi aldri helt fått slutt på.
Jeg kan love deg at afghanerne kan og vil slåss.
De har i høyeste grad kjempet og dødd for landet sitt.
Om du ser på hvor mange som er drept,
har det vært perioder
hvor vi fryktet at tapene var så store
at de ikke kunne etterfylles over tid.
De har lidd enorme tap, i en periode hvor vi lider relativt få.
Hvert eneste er en tragedie,
men de har lidd mange.
Og sånn har det vært i mange år.
Ingen kan beskylde afghanere for å ikke være krigere.
Da amerikanske tropper begynte å dra hjem,
og vår tilstedeværelse der sank, og troppeøkningen gikk mot slutten,
benyttet amerikanske kommandører igjen luftangrep,
i dette tilfellet ofte via ubemannede droner,
for å nedkjempe Talibans tilholdssteder.
Endringen i taktikk betød en stor økning
i tap av sivile liv.
Konsekvensen av det er at man vender flere
mot amerikanske og afghanske styrker,
og inn i Talibans armer.
Bruken av dødelige droner og andre luftangrep økte kraftig i 2009,
og ble enda mer utstrakt
og innarbeidet under president Obama.
Mr. Obama har benyttet droner mer aggressivt enn president Bush.
Det vil ikke presidenten unnskylde seg for.
Dusinvis av erfarne al-Qaida-kommandører, instruktører,
bombemakere og soldater har blitt utradert.
Pakistans myndigheter sier at i år
har amerikanske droner rammet over hundre påståtte militante mål
i pakistanske stammeområder langs grensa til Afghanistan.
Anwar al-Awlaki, den amerikanskfødte al-Qaidasoldaten som har bodd i Jemen,
utpekt som den største trusselen mot landets sikkerhet, har blitt drept.
Etterretningsbyråer fulgte al-Awlaki nær skjulestedet i Jemen.
På fredag morgen traff en CIA-drone målet.
Anwar al-Awlaki ble drept av et amerikansk droneangrep.
Anwar al-Awlaki var imam i San Diego
i perioden da kaprerne al-Hazmi og al-Mihdhar bodde i San Diego.
Jeg tror de ble sett sammen med ham ved et par anledninger.
Awlaki ble kjent etter 11. september.
Han ble en svært radikal predikant.
Myndighetene hevdet de kunne drepe en amerikansk borger,
uten rettergang,
uten å prøve for retten om avgjørelsen om å drepe var lovlig,
støttet av fakta,
og om andre metoder enn å drepe kunne ha blitt brukt.
Det har nesten ikke vært noen diskusjon om
hva det betyr at vi har et program for utenomrettslige drap,
for å drepe terrormistenkte uten juridisk kontroll.
Mange vil si at droneangrepene var nyttige og fikk tatt den, den og den.
Men jeg argumenterte alltid at om de eliminerte tre mål,
skapte de 30, 300 eller 3000 nye mål.
Droneangrepene var aldri rettferdige.
Droneangrepene forårsaket tusenvis av sivile dødsfall.
Jeg ble sjokkert da han sa: "Hva syns du er et legitimt mål?"
Og til slutt, om du tok vekk staffasjen,
var enhver mann i en viss aldersgruppe et godt mål.
Når man dreper folk ustraffet, skaper man mange nye mål.
Med våpen som Predator-dronen i vårt arsenal,
kan våre tropper utføre presise angrep mot terrorister
i ulendt terreng, mens uskyldige blir spart.
Kort sagt har angrepene reddet liv.
I tillegg er USAs handlinger lovlydige.
Vi ble angrepet den 11. september.
Innen uka var omme godkjente Kongressen bruk av makt.
…din forlovelsesfest.
Det var en forlovelsesfest.
Hvilken dato fant festen sted? Er dette et offisielt dokument?
Når jeg drar hjem til landsbyen min,
føles det ikke som før. Det føles som en annen landsby.
Jeg hadde mange venner i landsbyen.
Jeg har sett flere som måtte amputere på grunn av bombeangrepet.
Kroppene deres var dekket av blod,
de manglet hender og føtter,
og huden deres var strukket utover på grunn av brannen.
Og det bølget som om det var tøy som hang over armen.
Jeg vil aldri glemme denne lidelsen, om jeg så blir 100 år.
Vi skal ta hevn, om Gud vil.
Du kan se hvordan hodene deres er fulle av hat nå.
Dere skaper terroristene.
Dere tvang uskyldige folk til å bli terrorister,
fordi deres politikk var å drepe våre barn.
De sier: "Om døden er alt som venter oss, vil vi heller dø i kamp."
De blir med i Taliban.
Tror du at amerikanske styrker bør forbli i Afghanistan for å stabilisere landet?
Jeg er ikke helt uenig, men til slutt…
Skal de være der de neste 200 årene?
Til slutt, hva er det som skjer? Det vil ta lang tid.
Vi gjorde en stor tabbe da vi involverte oss der.
Vi hadde smarte folk som ikke ante hva de gjorde.
Og det er et kaos.
Afghanistan er en total, komplett katastrofe.
Hvorfor er ikke Russland der?
Hvorfor er ikke India der?
Hvorfor er ikke Pakistan der?
Hvorfor er vi der, 10 000 km unna?
VI MÅ UT AV AFGHANISTAN. GJENOPPBYGG USA.
Trump gjorde det klinkende klart, offentlig og privat, at han ville ut.
Det amerikanske folk er lei av en krig uten seier.
Ingen steder er det mer tydelig enn krigen i Afghanistan.4
Jeg snakket med mange amerikanske diplomater,
og de sa klart fra at Trumps innstilling var at han ikke brydde seg.
Om jeg ville vinne den krigen,
hadde Afghanistan vært slettet fra jordens overflate. Helt vekk.
Det hadde vært over på ti dager.
Ikke bare ville han ut, han sa:
"Hør her, til helvete med Afghanerne.
Faen ta afghanerne," sa han.
"De vil aldri slutte å krige. Det fins ikke håp for dem. Vi drar."
Taliban hørte det. Det var musikk i deres ører.
Mr. Trump sa at Taliban var sterke folk,
at vi også er sterke folk.
Sterke folk må ta andre sterke folk i hånda
og fly over store områder sammen.
De falt for Trump. De tenkte: "Han er vår mann i Det hvite hus."
FEBRUAR 2020
Nei, bare glem det. Ikke noe problem.
Ja, bare kom.
Bra, hvordan har du det?
For min del er spørsmålet hvordan et av verdens store demokratier,
som USA,
kan snakke med en terrorgruppe som har drept 5000 av deres soldater
om Afghanistans politiske problemer.
Det var en stor overraskelse.
Etter 18 måneder med samtaler og to tiår med krig,
har USA og afghanistans Taliban signert en etterlengtet avtale
som skal føre til fred, og tilbaketrekking av utenlandske styrker.
Trump inngikk en avtale med Taliban om å trekke ut amerikanske styrker
innen 1. mai 2021.
Afghanistans regjering har frigitt nesten 5000 fanger fra Taliban,
og skal i august frigi enda flere.
Avtalen sto mellom USA og Taliban. Afghanistans regjering ble holdt utenfor.
Taliban sa ja til å ikke angripe amerikanske styrker,
men ikke til å ikke angripe den afghanske regjeringen.
Så hva gjorde de?
De begynte en snikmord-kampanje.
Vold og blodsutgytelse preger deler av Afghanistan,
som truer fredssamtaler og framtidige forhandlinger
med mål om å avslutte USAs lengste krig.
Veldig aggressivt men presist gikk de etter
hjertet av Afghanistans sivilsamfunn.
Det man kan kalle 2001-generasjonen.
Det var kvinnene,
pedagoger, lærere, professorer…
Gud, de drepte så mange reportere og journalister.
Folk som var hjertet av det afghanske demokratiet.
Og de tok sikte på dem, en etter en.
Og det var nifst.
Vi signerte en avtale med Taliban om å diskutere med andre afghanere,
inkludert regjeringen,
for å lage et veikart for politisk enighet
og bli enige om en gjennomgående, permanent våpenhvile.
Og nå er vi vitne til at afghanere sitter ved samme bord.
Se for deg forhandlingsbordet.
På en side har du uforandrede Taliban-ledere,
som i de siste årene, nesten et tiår,
har vært i Guantánamo, i fengsel.
De som tok livet av oss i går
er vennlige med oss i dag, og prater med oss.
De var arrogante med tanke på ressursene og teknologien deres.
De var veldig selvsikre, veldig arrogante.
De sa til de afghanske forhandlerne:
"Det vil ta lenger tid å lage fredsavtaler med dere
enn det vil ta å gå inn og overta Kabul."
De var kjepphøye.
Militært sett har amerikanerne brukt ulike strategier
og militært utstyr i Afghanistan.
Men de mislyktes med alt.
De oppnådde ikke suksessen de hadde håpet på.
Det er en side.
På den andre siden av bordet sitter representanter fra Afghanistans regjering.
Fawzia Koofi er en utrolig kvinne.
Hun personifiserer endringene Afghanistan har gjennomgått de siste 20 årene.
I hennes tid i parlamentet, og i ettertid,
har hun vært en av de store lederne i kampen for kvinners rettigheter.
Det mest utrolige med Fawzia Koofi
var at like før fredssamtalene begynte,
prøvde noen å drepe henne.
Vi skulle ankomme på søndag. Det skjedde på en fredag.
En bil sperret for veien, og plutselig begynte noen i bilen å skyte.
Etter noen sekunder innser du at du har blitt skutt.
Så begynte blødningen, og jeg kunne ikke bevege hånda.
Kula traff her.
Her.
Så gikk den helt bort hit.
Beinbrudd her, og her satt den fast.
De tok den ut herfra.
Datteren min holdt meg våken ved å si: "Ikke lukk øynene."
Etter å ha mistet mye blod kunne jeg miste bevisstheten.
Hun holdt meg våken.
Det var helt klart på grunn av fredssamtalene.
De visste at jeg kom, og var nok redde for hva jeg skulle si.
Det indikerer omfanget av volden og krigen i Afghanistan.
Det viser hvor viktig fredsprosessen er for å få slutt på volden.
Som mange afghanske kvinner har jeg sett Taliban piske kvinner på gata
for å ikke bruke hijab eller burka,
eller oppsøke lege uten følge av en mann.
Afghanistan er et av verdens verste land å være kvinne i.
Hvor mye mer må vi oppgi for fred?
President Biden avgjorde at vi skal dra.
Vi skal ikke forhaste oss på vei ut.
Vi skal gjøre det ansvarlig, overveid og trygt.
Vi skal gjøre det i koordinasjon med våre allierte og partnere,
som nå har større styrker i Afghanistan enn oss.
Vi drar ikke innen 1. mai, men vi skal være ute før 11. september,
som blir 20-årsdagen.
Uten betingelser.
Taliban må ikke gjøre A, B, C, D eller E.
Vi drar.
Jeg var i Kabul i desember 2020,
og møtte president Ghani.
De følte seg sviktet. De følte:
"Vi elsker amerikanerne. Vi har valg her.
Vi er et demokrati i sentral-Asia. Vi tror på det samme som dere."
Det jeg oppfattet da jeg var der, var frykt.
Det var: "Herregud, amerikanerne drar."
Taliban er her, iblant oss, og de vil ta oss."
Og så lenge det ikke når tv-skjermene, vil ikke verden bry seg.
USA har gjort det vi skulle gjøre i Afghanistan.
Ta terroristene som angrep oss den 11. september,
stille Osama bin Laden til rette,
og senke terrortrusselen, for å hindre at Afghanistan blir en base
hvor angrep mot USA kan fortsette.
Vi har oppnådd de målene. Det var derfor vi dro.
Vi dro ikke til Afghanistan for å bygge en nasjon.
Det er retten og ansvaret til det afghanske folk
å avgjøre sin framtid, og hvordan de vil styre landet sitt.
Taliban tar over byer og distrikter i stor fart.
Taliban sa på fredag at de har tatt kontroll over 85 prosent av Afghanistan,
og at krigere strammer grepet om strategiske områder.
La meg spørre dem som vil at vi skal bli der,
hvor mange flere?
Hvor mange tusen flere amerikaneres døtre og sønner
vil dere sette i fare?
Hvor lenge skal de bli der?
Talspersoner for USAs forsvar sier de siste troppene fra USA og NATO
har forlatt Bagram flybase i Afghanistan,
og overgitt den til afghanske styrker.
Jeg vil bare si, hvor er menneskeretts- forkjemperne? Hvorfor er ikke i harnisk
om uttrekkingen fra Afghanistan?
En uttrekking som allerede forårsaker enorm lidelse.
Allerede nå, etter at USA signerte en avtale med Taliban,
har vi sett et angrep på en fødeavdeling
hvor Taliban drepte nyfødte og gravide mødre.
Vi så angrep på markeder som drepte dusinvis av afghanere.
Et angrep på Det amerikanske universitetet i Kabul,
hvor de skjøt unge folk, deriblant kvinner,
som ville styrke landet sitt og bygge en bedre framtid for kommende afghanere.
Så jeg spør, hvor er forferdelsen? Hvor er menneskerettsforkjemperne,
og hvorfor er de ikke bekymret for at vi gir makten til
denne terrororganisasjonen, som har en brutal og morderisk agenda
mens vi forlater Afghanistan?
I det øyeblikket de amerikanske styrkene har forlatt Afghanistan
vil internasjonal terror komme tilbake.
Og alle investeringer gjort i Afghanistan de siste 19 årene, vil gå tapt.
DEN AFGHANSKE HÆRENS TRENINGSBASE, 2021
Det eneste som er sikkert er at Taliban tror de har vunnet krigen,
at USA flykter, og at de bør få nøklene til landets dører,
så de kan opprette et emirat.
Selv om USA trekker seg ut, er vi beredt
på å gjennomføre vår plikt.
Vi vil forsvare vårt land så lenge vi har blod i kroppen.
Vi overgir ikke landet vårt til Taliban.
Det er vår kamp. Det er mitt land.
Det er mitt folk, det er min hær.
Husk dette ansiktet.
Dette er ikke gamle Afghanistan. Dette er den nye generasjonen.
Dette er det nye folket, den unge generasjonen, og den nye hæren.
I starten, da jeg vervet meg, var det på grunn av hjelpeløshet.
Men nå er situasjonen bedre.
Vi vervet oss for å forsvare vårt hjem, det er for mye lidelse.
Vi må forsvare vårt land.
Talibans logikk og tankegang er at regjeringen i Afghanistan
er et resultat av Afghanistans okkupasjon.
Når amerikanerne drar,
må resultatene av okkupasjonen også ødelegges,
og en ny regjering på opprettes,
som er akseptabel for hele Afghanistans befolkning.
Min beskjed til det blodsugende Taliban
er at jeg har mistet et barn i hæren,
som ville forsvare Afghanistan.
Jeg vil aldri slutte å støtte den afghanske nasjonale hæren.
Jeg skal fostre opp mine gjenværende barn og presentere dem for hæren,
så de kan kjempe imot de undertrykkende, blodsugende fiendene av landet,
og brekke kjevene deres.
Jeg kan forsikre deg om at vi ønsker et godt forhold
til amerikanerne og NATO.
I avtalen undertegnet av Taliban og amerikanerne,
kan du se at en stor ting Taliban ga slipp på
var relasjoner med al-Qaida og andre grupper.
Det var det største å gi slipp på.
Taliban ga slipp på slike relasjoner for at forhandlingene skulle lykkes,
og de sa at vi ikke lenger har relasjoner med al-Qaida og andre grupper.
Nå som amerikanerne har valgt
å trekke ut sine styrker etter 20 år,
har de gitt oss profesjonell opplæring, slik at ingen problemer vil oppstå.
Vi er klare til å forsvare landet vårt.
DEN 15. AUGUST 2021 INNTOK TALIBAN KABUL, AFGHANISTANS HOVEDSTAD.
ETTER 20 ÅRS KRIG STYRER DE IGJEN LANDET.
11. september forandret verden.
Vårt land er i sorg.
Noen må si at vi må ta et steg tilbake.
La oss ta et øyeblikks pause,
og tenke over følgene av våre handlinger i dag,
så det ikke spinner ut av kontroll.
Autorisasjonen til å bruke militærmakt har blitt brukt over 41 ganger
i omtrent 19 land uten tilknytning til 11. september.
Den har også blitt brukt til å spionere på amerikanere.
Den ble brukt i Somalia, Jemen, og så videre.
Den har blitt brukt verden over som grunnlag til å bruke makt,
for å bombe og inngå i militære operasjoner.
Det er grunnlovsstridig.
Det gir rom for en evig krig.
Jeg hadde ikke sett for meg at den dag i dag
blir autorisasjonen til bruk av makt dratt fram av regjeringer
som vil bruke makt mot terrorgrupper. Det hadde vi ikke sett for oss.
Vår tankegang var å ta al-Qaida.
Når det var gjort, var jobben over.
Når vi var sikre på at Afghanistan ikke lenger var et fristed,
ville vi ikke behøve autorisasjonen til bruk av militærmakt.
Hensikten var å ta al-Qaida, og de som sto bak 11. september.
Men den er fortsatt i bruk. Før eller senere må det ta slutt.
USA HAR BRUKT OVER 2,3 BILLIONER DOLLAR PÅ AFGHANISTAN-KRIGEN.
OVER 2400 AMERIKANSKE SOLDATER ER DØDE, OG OVER 50 000 SÅRET.
MINST 150 000 AFGHANERE ER DREPT, MANGE AV DEM SIVILE.
På mange måter er 11. september den klareste skillelinjen vi har
mellom det 20. og 21. århundre.
Det er på mange vis starten på vår moderne historie.
Den største konsekvensen av 11. september er at USA ble redd.
I dag er det anthrax, i morgen noe annet.
Hva blir det? Når tar det slutt?
Vi ser det i arkitekturen i bygninger og offentlige rom
som vi tilbringer våre liv i.
Det påvirket vår tillit til institusjoner.
Feilene fra styresmaktene før 11. september.
Kolleger, alle uttalelser jeg gir i dag understøttes av håndfaste kilder.
Feiltakene fra etterretningsvesenet og media i oppkjøringen til krigen i Irak
endret måten amerikanere ser på regjeringen og mediene,
og hvilke stemmer de stoler på.
Aner du hva vi snakker om?
Du så en rapport for fire år siden, og tror du vet alt.
På mange vis var 11. september den første moderne konspirasjonsteorien.
Midlene til beredskap som ble pøst ut,
milliarder av dollar i tilskudd til lokale og statlige politistyrker,
gjorde dem militariserte, og førte på mange måter krigen hjem.
Det er en av to-tre datoer i USAs historie
som har forandret resten av USAs historie.
Dessverre tror jeg at om Osama bin Laden var i live,
hadde han vært lykkelig, eller iallfall fornøyd.
Initiativet han påbegynte i 1988
har overlevd i over tre tiår.
Det utfordret det mest teknologisk avanserte militæret
i menneskehetens historie, USA.
Den 11. september fantes ett al-Qaida.
I dag er det fire ganger flere utenlandske terrororganisasjoner
på UDs liste som deler al-Qaidas ideologi.
De ser på bin Laden som sin helt og mentor,
en person de vil etterligne.
Uttrykket "krigen mot terror" var nok veldig besnærende,
og maner til kamp, men var ekstremt misvisende.
Det burde ha vært en krig mot terrorisme, målrettet mot gruppen og individene
som sto bak 11. september-angrepene, og fortsatt var en trussel.
En krig mot terror var mot alt som skremte oss.
Jeg kan ikke berettige de billionene som er investert,
eller prøve å forklare alle de ulike elementene
som har inngått i 20 år med krig.
Men i dag er mer enn 40 prosent av skolebarna i Afghanistan jenter.
Antallet afghanske barn som dør i fødsel har gått dramatisk ned.
Tilgangen på helsehjelp har vokst enormt for afghanere i hele landet.
Muligheten afghanere har til å få en skikkelig utdannelse,
ikke bare på barneskolenivå, men på videregående- og universitetsnivå,
har økt landet over.
Så noen vil si at det ikke var verdt det.
Men når unge afghanske kvinner går på skole,
afghanske kvinner i lederstillinger,
og deler av Afghanistans økonomi begynne å bli konkurransedyktig
med andre utviklingsland og utviklede land…
Jeg vil si det har vært framgang.
GLEM ALDRI
Det er viktig å lære historie.
Det er viktig å vite om forløpet til 11. september,
selve 11. september, og konsekvensene.
Det er viktig å vite det gode, det onde, det stygge og det ekte.
11. SEPTEMBER-MINNESMERKE OG MUSEUM
OVERLEVENDE, 11. SEPTEMBER
Etter 11. september, om noen hadde spurt hvordan jeg hadde det,
hadde jeg sagt: "Jeg har det bra, jeg lever, jeg er ok."
Jeg skjønte ikke at jeg ikke var ok.
Jeg var en fungerende zombie.
Jeg forsto det først i 2006.
Da ble minnemuseet åpnet.
Det var da jeg forsto at jeg måtte fortelle om det.
Jeg måtte snakke om menneskene vi mistet, om hendelsene.
Jeg måtte dele det.
KAPTEIN, NEW YORK BRANNVESEN, PENSJONERT
Jeg håper det vi ikke glemmer om 11. september er hvordan nasjonen
prøvde å stå samlet den 11. september for å hjelpe hverandre.
Det var før vi bestemte oss for å slå tilbake,
eller gå til aksjon mot de som var ansvarlige.
Det er så mye vi kan lære av 11. september,
men vi bør ikke tro at hat
er en god respons.
Det er bare kjærlighet.
Det er alt.
Hver årsdag er det ferskt i minnet igjen.
Man glemmer aldri. Det vil aldri jeg gjøre.
Det henger over deg for godt. Du glemmer aldri.
LEIGHS MOR
Men gleden jeg fikk ut av det var at jeg møtte Leigh og Faye.
Livet mitt forandret seg da jeg møtte dem, og fant ut at de var i live.
Vi holdt kontakten etter det, og de ble min familie.
Det er vakkert.
Til den dag i dag er Faye min mor fra Chicago.
Hun er sånn en fantastisk person.
MINNEDAG
Andrew Anthony Abate.
Vincent Paul Abate.
Laurence Christopher Abel.
Alona Abraham.
William F. Abrahamson.
Richard Anthony Aceto.
Heinrich Bernhard Ackermann.
Paul Acquaviva.
Christian Adams.
USA på sitt beste er et USA som tror på likhet for alle.
I islam er et av Guds 99 navn as-Salam,
som betyr "fred".
"Fred" er faktisk et av Guds navn.
Hvilken større ambisjon kan et menneske ha
enn å skape ekte, vedvarende, permanent fred?
Tekst: Kristian Vilnes Opdahl