Der var ingen højere mission
og ingen vigtigere menneskejagt i verden
end at finde Osama bin Laden i kølvandet på 9/11.
Jeg vil have retfærdighed.
Og jeg kan huske en gammel plakat vestpå,
hvorpå der stod: "Efterlyst. Død eller levende."
Det var en jagt, som Amerika brugte millioner,
hvis ikke titusindvis af millioner på, år efter år.
Man indsatte tusindvis af analytikere fra militærets efterretningstjeneste
og agenter fra CIA.
Han var mål nummer et og den mest jagtede mand i verden.
Og i årevis kunne USA ikke finde det mindste spor af ham.
9/11 var den mest katastrofale begivenhed
i vores lands historie siden borgerkrigen.
Tusinder blev dræbt,
og ikoniske bygninger som World Trade Center
blev jævnet med jorden.
Osama bin Laden var indbegrebet af fjenden.
Han var hjernen og planlæggeren bag det katastrofale angreb.
Derfor skulle man have fat i ham,
så han ikke kunne organisere noget lignende igen.
Jeg ved udmærket,
at bin Laden og hans kumpaner søger at skade Amerika igen.
De søger at skade vores allierede.
Det ved jeg, fordi jeg modtager daglige efterretninger,
der indikerer, at det er hans ønske.
De har blod på deres hænder
efter den 11. september og efter andre angreb mod USA
i Kenya, Tanzania og Yemen.
Vi må identificere dem, finde dem og tilbageholde dem.
CIA kommer til Det Hvide Hus omkring Labor Day i 2010
og informerer præsidenten om en lokalitet.
Det er et hus i Pakistan,
som man mistænker for at være
et muligt tilholdssted for bin Laden.
Efterretningstjenesten kom på sporet af en person,
som de mente havde fungeret som sendebud for al-Qaeda
og sendebud for bin Laden i årene efter 9/11.
Det lykkedes dem derefter at spore ham gennem Pakistan.
At operere i Pakistan var uhyre farligt
og uhyre kompliceret,
men landet havde længe været centrum for jagten på al-Qaedas lederskab.
Khalid Sheikh Mohammed og andre ledere
blev faktisk fanget i Pakistan.
De sporede den hvide SUV, som sendebuddet kørte,
til et bestemt bygningskompleks i en by ved navn Abbottabad.
Det er en populær ferieby, der huser Pakistans militærakademi.
Man kan kalde det Pakistans West Point.
Sagen var kun bygget på indicier i de tidligste stadier.
Der var tale om et individ,
som rutinemæssigt blev set løbe rundt i gården,
som om han forsøgte at træne
inden for rammerne af et temmelig begrænset rum.
Det var en person, der havde den fysiske fremtoning,
som vi vidste passede på Osama bin Laden.
Efterretningstjenestens bedste skøn var,
at der var 50% chance for, at bin Laden var derinde.
Da CIA havde præsenteret sagen,
udtalte præsident Obama tidligt:
"Hvis det her bliver til noget, vil jeg have alternativer."
Det ene var at storme stedet med tropper.
Man ville sende en specialstyrke bestående af Navy Seals
ind i huset i Abbottabad.
Man ville sende helikoptere af sted
med en gruppe elitesoldater, lande oven på bygningen,
udføre en ransagning af bygningen,
identificere beboerne
og eventuelt finde og pågribe Osama bin Laden.
Hvis der opstod modstand,
havde de tilladelse til at svare igen
for at forsvare sig selv, og så skulle de ud.
Det er den forenklede version.
Det var en type operation, som de amerikanske styrker var vant til,
men det faktum, at de skulle udføre det i Pakistan,
en suveræn nation, hvor USA ikke havde noget at gøre,
tilføjede sagen en enorm kompleksitet.
Der herskede en stor frustration angående Pakistan.
Der var ingen tvivl om, at der eksisterede fristeder i Pakistan.
Pakistan spillede et dobbeltspil, og USA indså det ikke hurtigt nok.
De pågreb en del al-Qaeda-medlemmer i byerne.
Men på samme tid støttede de Taliban og andre oprørere.
Der var en reel frygt i den amerikanske regering for,
at visse kroge af det pakistanske efterretningsvæsen
muligvis kunne have støttet eller beskyttet bin Laden
i årene efter 9/11.
Pakistan er også en atommagt.
Det var en operation, der kunne være gået frygtelig galt
på mange forskellige måder
med mange meget alvorlige geopolitiske konsekvenser.
På dagen for operationen
var de involverede i beslutningsprocessen i Washington
samlet i Det Hvide Hus.
1. MAJ 2011 KL. 16.05
Operationen startede som smurt.
Helikopterflyvningen til Pakistan gik uopdaget for sig.
De ankom til tiden ved lokaliteten.
Men i de første par sekunder, da de befandt sig over bygningen,
gik det galt.
Helikopterlandingen gik ikke, som piloten havde forventet,
og helikopteren styrtede ned på taget af en af bygningerne.
Det var ret tydeligt, den ikke kunne lette igen.
Spørgsmålet var nu: "Hvad gjorde man ved helikopteren,
og hvordan fik man styrkerne ud igen?"
Tilbage i Washington holdt alle vejret.
Man var lige pludselig bange for at blive vidne til en massakre
eller endda tilfangetagelsen af amerikanske styrker i Pakistan.
Alle disse spørgsmål summede i lokalet,
men det blev hurtigt besluttet af viceadmiral McRaven,
at det skulle fortsætte.
Selve operationen var ikke gået af sporet.
I den tid, det tog specialstyrken
at gennemsøge rum efter rum,
var det stadigvæk uvist, om bin Laden faktisk var der.
Så kom radioopkaldet fra Washington til Afghanistan:
"For Gud og land, Geronimo."
Det var kodeordet for at finde bin Laden.
Og så lyder det fra specialstyrken i Abbottabad:
"Osama bin Laden dræbt i aktion."
De ord bliver modtaget i Washington, og man indser for første gang,
at de mener, de har fanget bin Laden.
De amerikanske elitestyrker var på stedet i cirka 40 minutter.
Man havde en række ekstra helikoptere,
som stod parat et sted i nærheden.
Så de destruerede den havarerede helikopter.
Derefter fløj man derfra med mest muligt bevismateriale
og den mand, de mente var Osama bin Laden,
i en ligpose på gulvet i helikopteren.
Nu lød det: "Hvordan kan man bekræfte, at det virkelig er Osama bin Laden?"
Visse CIA-agenter kendte bin Laden,
da de havde fulgt ham et stykke tid.
De identificerede liget uden tøven.
De fik en Navy Seal til at lægge sig ved siden af bin Ladens lig
for at bestemme hans højde.
Hans ansigt var for beskadiget af skud
til et positivt ansigts-id,
men de mente, at de kunne identificere ham ud fra hans ører.
1. MAJ 2011 KL. 23.35
Godaften.
I aften kan jeg fortælle det amerikanske folk og resten af verden,
at USA har udført en operation,
hvor lederen af al-Qaeda, Osama bin Laden, er blevet dræbt.
Jeg trådte ud på West Executive Avenue
og kiggede til højre op imod Pennsylvania Avenue.
Der var fyldt med hundredvis, hvis ikke tusindvis af mennesker,
der løb hujende rundt på gaderne og skreg og krammede hinanden.
Alle de, der havde hørt nyhederne en halv time til tre kvarter forinden,
løb spontant ud på gaderne i Washington
for at udtrykke deres glæde over det her.
Det rørte mig dybt.
…frihed og retfærdighed!
Det afslørede noget meget dybtgående om,
hvad det øjeblik må have betydet for mange amerikanere.
VI FIK HAM! MÅ HAN RÅDNE I HELVEDE!
Det var ham. Han gjorde det.
-Godt klaret af jer. -Sir.
Tak. Jeg er stolt af jer.
-I har gjort det godt. -Ja.
Det var en fantastisk aften.
Jeg kan huske, at jeg gav obersten et håndtryk,
og så gik livet bare videre.
Der var ingen jublen eller nogen fest.
Vi gav udtryk for, at det var stort,
men der var 12 operationer i gang i Afghanistan,
hvoraf visse, på flere niveauer, var mere udfordrende
og mere risikable end den, der lige var blevet udført.
Bin Ladens død markerede på mange måder enden på al-Qaeda,
men ikke enden på den trussel, som al-Qaeda havde udløst i verden.
Krigen i Afghanistan
og ustabiliteten i Irak har på mange måder
varet længere efter bin Ladens død,
end før bin Laden blev dræbt.
EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
DEL V FARVEL TIL AFGHANISTAN
Mit juridiske fakultet ligger kun få kilometer fra Pentagon.
Som de fleste amerikanere var jeg chokeret, forfærdet og vred.
Jeg følte alle de ting, som folk stadig føler i dag.
Jeg syntes, jeg burde gøre noget,
at jeg burde være med i kampen.
Jeg læste en artikel i Washington Post under mit tredje år på college
om den indvirkning, anklagerne havde under Nürnbergprocessen
med hensyn til at fremme retsstaten og de principper,
som for nuværende anvendes i hele verden, i hvert fald i teorien,
hvad angår en retfærdig rettergang for anklagede personer,
og det interesserede mig.
Efter en udstationering i Irak, tilbragte jeg to år i Tyskland
som beskikket forsvarer for soldater, der skulle for krigsretten.
Jeg kan huske, at jeg gik tur med min hund på en mark,
og så fik jeg et opkald fra kontoret, hvor de sagde:
"Jason, vi har en god opgave til dig.
Du skal til Guantanamo."
Det var i 2011, så det var ti år efter 9/11.
I mellemtiden var der kommet sager frem om tortur.
Det var hele problematikken
omkring en alt for aggressiv holdning til krigen mod terror
og omkring borgerrettigheder.
Senere fik jeg at vide, jeg skulle arbejde som forsvarsadvokat
for Khalid Sheikh Mohammed, den selvudnævnte hjerne bag 9/11.
Han var anklaget for at have planlagt og koordineret 9/11-angrebene.
Man mente, han stod bag det hele.
Sheikh Mohammed blev fanget i Rawalpindi i 2003 af pakistanske styrker.
Han blev tilbageholdt af CIA
forskellige steder uden for USA, også kaldet "black sites,"
og udsat for det, man benævner udvidede forhørsmetoder,
men som andre kalder tortur.
IKKE OFFENTLIGGJORT FORBRYDERFOTO GUANTANAMO, SEPTEMBER 2006
Han blev udsat for vedvarende søvnberøvelse.
Det hævdes, at det var i op til 180 timer.
Ifølge afklassificerede rapporter fik han 183 seancer med vandbrættet.
Han endte i Guantanamo.
Hvad var din reaktion, du du hørte, at du faktisk skulle forsvare ham?
I denne præcise sag er det sikkert,
at når man forsvarer disse folk,
så kan det være vanskeligt at forsvare rent politisk.
Men det handler ikke om klienten. Det handler om retten til et forsvar.
Det Hvide Hus beder Kongressen om at udpege rammerne for,
hvordan terrormistænkte kan afhøres og retsforfølges
ved de såkaldte militærdomstole.
Hvorfor ikke stille dem for retten i USA?
Vi har et stærkt og robust retssystem.
Det er et rimeligt spørgsmål at stille.
Vi har også retsforfulgt visse terrorister her i USA.
Et nøgleeksempel er Zacarias Moussaoui.
Zacarias Moussaoui afsoner en livstidsdom
efter at være blevet dømt i retten i landets første 9/11-retssag.
Det problem, vi står overfor, er, at ikke alle fanger i Guantanamo
vil stå frem og erkende sig skyldige.
Der er en risiko for, at de vil bruge retssagen som platform
til at fordømme USA
og hylde al-Qaeda og andre terrorgruppers aktioner.
Det kan være en propagandamulighed for disse individer.
Vi var også bekymrede for sikkerheden.
Der ville være en seriøs risiko for angreb fra disse grupper under retssagen.
Problemet med Guantanamo-fangerne var, at de blev tortureret.
Og det rejste en masse spørgsmål,
hvoraf det første var: "Hvordan vil en jury reagere på det?"
Det næste handlede om tilståelser givet under tortur.
Hvad ville det betyde for selve tilståelsen?
Forsvaret ville kunne komme med stærke argumenter imod det.
Centret for forfatningsmæssige rettigheder sammen med nogle advokater
anlagde en habeas corpus-sag i ugerne efter 9/11 i februar 2002,
fordi fangerne ikke engang havde ret til at vide, hvorfor de var tilbageholdt.
De havde ingen mulighed for at gøre indsigelser.
Og den sag nåede i sidste ende til højesteret.
Den amerikanske højesteret hørte argumenter i en sag,
der berører krigen mod terror.
Det gælder tilbageholdelsen af over 600 mistænkte terrorister
på den amerikanske flådebase i Guantanamo.
Domstolen skulle behandle lovligheden af disse tilbageholdelser.
I 2006 bestemte retten, at militærdomstolene var ulovlige,
da de bryder international lov,
og at fangerne i krigen mod terror var beskyttet af Genèvekonventionerne.
Men i slutningen af 2006 blev der vedtaget en lov,
der skulle legalisere alle de ting, som højesteret sagde var ulovlige
kun få måneder før.
Det første var habeas corpus.
Det fratog alle fangerne retten
til at anfægte deres tilbageholdelse
og deres behandling.
Habeas corpus er retten
til at få efterprøvet lovligheden af din tilbageholdelse. Ikke andet.
Det er kun muligheden for at blive stillet for en domstol.
Så for en advokat
er det at benægte habeas corpus det samme som at benægte loven.
Det er at gøre Guantanamo til det, som folk påstod det var:
et juridisk svar på det ydre rum.
Da Barack Obama tiltrådte i 2009,
udstedte han et dekret om at stoppe alle militærdomstolene,
de særlige retssager i Guantanamo,
og at lukke Guantanamo inden for et år.
Mange af Guantanamo-problematikkerne havnede i et slags vadested,
hvor Obama-regeringen prøvede at finde ud af, hvad den ville gøre.
Krigen i Afghanistan er ved at slutte, så nu skal Kongressen løfte
de resterende begrænsninger på fangeoverførsler,
og så lukker vi fængslet i Guantanamo.
For vi bekæmper terrorisme.
Ikke kun gennem efterretninger og militære aktioner,
men ved at bevare vores forfatningsmæssige idealer.
Jeg tror, at Obama-regeringen
mistede incitamentet til at gøre noget ved det.
De havde andre prioriteter.
Alle har ret til en retfærdig rettergang,
og det er min opgave at forsvare min klient bedst muligt.
Hvis disse torturmetoder blev anvendt på en amerikansk statsborger
eller andre tiltalte i en amerikansk straffesag,
ville det chokere folk.
Da jeg voksede op og gik i skole, lærte jeg om Bill of Rights,
og derfor tror man på, at vores ledere vedtager love,
der er retfærdige for alle.
Hvis man ser på Military Commissions Act fra 2006,
vedtaget af præsident Bush,
og Military Commissions Act fra 2009,
vedtaget af præsident Obama,
vil man se,
at systemet er skabt, så man støder panden mod en mur.
Der var en struktur på plads, der gjorde det virkelig svært
at udføre dit arbejde som forsvarer.
Virkelig svært.
Målet med regeringens politik var ikke at garantere en retfærdig rettergang.
Det var kun lige at sikre, at advokaterne gjorde det godt nok
til at få det til at se lovligt ud.
Men de måtte ikke gøre det for godt.
Disse militærdomstole var designet til at sikre,
at ingen informationer om den behandling, de her fanger blev udsat for,
kom frem i dagens lys.
Det skulle skjules.
Jeg sagde fra.
Det er uetisk for mig.
Jeg fratrådte den amerikanske hær som officer i aktiv tjeneste.
Ud fra mange menneskers perspektiv
er der intet værre end Khalid Sheik Mohammed
med de forfærdelige angreb på World Trade Center og på Pentagon.
Hvordan kan det at forsvare ham være værd at miste sit job for
og forlade hæren?
Jeg forstår spørgsmålet.
Det gør jeg.
Jeg forlod min aktive tjeneste i hæren.
Men på en måde forlod jeg ikke noget.
Jeg forsvarede i virkeligheden noget. Det var noget, som jeg…
…var nødt til at gøre.
Der er et godt citat i en bog af Anton Myrer.
"Hvis du får valget mellem at være
en god soldat og et godt menneske…
…så vær et godt menneske."
Hvis man tager Khalid Sheikh Mohammed,
hvorfor er sagen stadig ikke afsluttet?
Det faktum, at vi har personer i varetægt i dag næsten 20 år efter
uden en afgørelse…
Visse vil måske bruge det som en kritik af militærdomstolene.
For mig afslører det vanskelighederne ved at håndtere den type aktører,
som fortsat udgør en trussel mod vores lands sikkerhed.
Det bekræftes også af det faktum,
at ikke kun præsident Bush sloges med de her problemer.
Det gjaldt også Obama og Trump,
og selv Biden må slås med det.
Hvordan afslutter vi det?
Vi står i den her situation, fordi vi har udøvet tortur.
Vi er 20 år efter den 11. september,
og vi ved stadig ikke, hvad vi skal gøre med dem.
Jeg var ude at rejse for nogle år siden
og mødte en udenlandsk journalist, der havde været fange.
Han sagde noget om Guantanamo.
Han sagde: "Guantanamo er ikke et sted.
Det er et koncept."
Det er konceptet om,
hvem vi vil være som amerikanere.
For Amerika er også et koncept.
Og vi vil kæmpe for det koncept.
INDTIL 2021 HAVDE NÆSTEN 780 FANGER SIDDET I GUANTANAMO SIDEN 2002.
741 AF DEM BLEV LØSLADT UNDER DE SIDSTE TRE REGERINGER.
AF DE 40, DER ER TILBAGE, ER TO BLEVET DØMT AF EN MILITÆRDOMSTOL.
Takket være vores dygtige mænd og kvinder i uniform,
det civile personale og vores mange koalitionspartnere,
har vi nået vores mål.
Som et resultat, fra næste måned,
vil vi kunne trække 10.000 soldater tilbage fra Afghanistan
inden årets udgang.
Og vi får i alt 33.000 soldater hjem inden næste sommer.
I mine samtaler med præsidenten
gav han mig instrukser, da jeg skulle Afghanistan
for at lede slaget.
Jeg skulle begynde at lægge det hele
over på afghanske hænder.
De skulle gradvist forberedes på at bære det overvejende ansvar
for landets sikkerhed.
Vores mission vil ændre sig fra kamp til støtte.
I 2014 vil overgangsprocessen være færdig,
og det afghanske folk vil være ansvarligt for dets egen sikkerhed.
Vi måtte "lukke teatret ned."
Og da jeg overtog ledelsen, stillede jeg spørgsmålet:
"Hvor mange faciliteter har vi i landet?"
Hvis du tæller kampstillinger, forposter,
fremskudte baser og baser i Afghanistan i sommeren 2011,
så var der over 800 af disse faciliteter.
Visse kampstillinger var små, og andre var meget store.
Der var titusindvis af koalitionsstyrker
med jagerfly og transportfly fra store landingsbaner
og flyvepladser flere steder rundt omkring i landet.
De skulle lukkes,
og det var en enorm opgave.
Jeg fik lov til at mobilisere tusindvis af soldater,
der kun afmilitariserede baser og rev bygninger ned,
så alting så ud som før,
og der ikke var Taliban-symboler
og det sorte Taliban-flag over en amerikansk base.
Sådan så det ud i marts sidste år
efter et angreb på de amerikanske tropper i den afghanske Wardak-provins.
Endnu et angreb indefra, også kaldet et "green-on-blue attack."
Tidligt i 2012 florerede der, på de sociale medier,
en video af amerikanske soldater, der urinerede på nogle døde talibanere.
For det første gør vi ikke den slags ting,
men på videoen kunne man høre
nogle ret sjofle bemærkninger, mens det hele stod på.
Det gjorde alle i Afghanistan vrede.
Både den afghanske regering og de afghanske militære myndigheder.
Det gjorde mig vred.
I den følgende uge angreb en rasende afghansk soldat
sine franske rådgivere og dræbte fire af dem på stedet.
En femte døde senere, og andre blev sårede.
Da briterne og amerikanerne
trænede de afghanske styrker, delte de base.
De spiste morgenmad, trænede og spiste aftensmad sammen,
og det skabte nogle meget stærke bånd mellem dem.
Men Taliban indså, det var en nem måde
at ramme koalitionsstyrkerne på
og stoppe træningsindsatsen.
Fra og med 2008 og 2009
blev det ret almindeligt at høre historier om,
hvordan en afghansk soldat pludselig gik amok
og skød britiske og amerikanske soldater.
Der var tilfælde, hvor en soldat blev stødt
over en ordre eller over at været blevet straffet.
Det blev så slemt,
at de to styrker måtte adskilles.
Vores rådgivere eller tropper blev angrebet og dræbt
af de personer, vil skulle hjælpe med at forsvare sig selv.
Det var noget, der potentielt risikerede
at nedbryde solidariteten og samarbejdet i koalitionen indefra.
Vi har aldrig helt fået bugt med det.
Lad mig sige, at afghanerne kan og vil kæmpe.
De har kæmpet og er døde for deres land.
Hvis man ser på de tab, de har lidt,
har der været perioder,
hvor vi var bange for, at tabet kunne blive så stort,
at det ikke kunne erstattes med tiden.
De har lidt enorme tab,
mens vi har lidt begrænsede tab.
Ethvert tab er en tragedie,
men de har lidt rigtig mange,
og sådan har det været i mange år.
Jeg tror ikke, vi kan beskylde afghanerne for ikke at have kæmpet.
Da vi trak vores tropper tilbage,
og vores aftryk blev mindre, fordi der var færre kampe,
begyndte den amerikanske hær at ty til luftangreb igen.
Mange af disse angreb blev udført med ubemandede luftdroner
for at ramme talibanernes positioner.
Denne taktik medførte,
at der skete en mærkbar stigning i civile tab.
Og konsekvensen af det var,
at det vendte flere mennesker mod de amerikanske og afghanske styrker
og sendte dem i armene på Taliban.
Brugen af droner og andre luftangreb
startede for alvor i 2009.
Men det blev gradvist mere og mere udbredt
og forankret under Obamas præsidentskab.
Obama har brugt droner mere aggressivt end præsident Bush,
men præsidenten har ikke undskyldt sig på det punkt.
Mange dygtige al-Qaeda-ledere,
trænere, bombemagere og aktører er blevet uskadeliggjort.
Ifølge pakistanske embedsmænd
skal amerikanske droner have ramt mere end 100 militære mål
i Pakistans stammeområde langs den afghanske grænse.
Anwar al-Awlaki, det amerikansk fødte al-Qaeda-medlem,
der har boet i Yemen,
og som er blevet kaldt den største trussel
mod USA's sikkerhed, er blevet dræbt.
Efterretningsvæsnet opsporede ham nær hans tilholdssted i Yemen.
I fredags lokaliserede en CIA-drone sit mål.
Anwar al-Awlaki blev dræbt af amerikanske droneangreb.
Anwar al-Awlaki var imam i San Diego
på det tidspunkt, kaprerne al-Hazmi og al-Mihdhar boede der.
De blev angiveligt set i hans selskab ved en lejlighed eller to.
Awlaki blev kendt efter 9/11.
Han blev en meget radikal præst.
Regeringen krævede bemyndigelse til at dræbe en amerikansk statsborger
uden nogen retssag.
Uden at efterprøve i retten, om lovligheden af denne drabshandling
faktisk kunne understøttes,
eller om man kunne have taget andre midler i brug.
Der har næsten ikke været nogen debat om,
hvad det egentlig betyder,
at vi foretager udenretslige henrettelser.
Vi slår terrormistænkte ihjel uden for de almindelige retlige rammer.
USA ER DEN EGENTLIGE TERRORIST
Mange vil hævde, at droneangrebene var meget nyttige,
og at de ramte deres mål.
Men jeg har altid sagt, at hver gang de ramte tre mål,
så skabte de 33.300 andre mål.
For droneangrebene var ikke fair.
De havde følgeskader, som løb op i flere tusinder.
Jeg var chokeret over definitionen af et legitimt mål.
Hvis man fjerner alle de unødvendige fraser,
så var enhver mand over en vis alder
eller under en vis alder et godt mål.
Når man dræber folk med straffrihed, skaber man mange flere mål.
Med våben som dræber-dronen i vores arsenal,
kan vores tropper udføre præcise angreb på terrorister i utilgængelige områder
og skåne uskyldige liv.
Kort sagt: Disse angreb har reddet liv.
Desuden er Amerikas handlinger lovlige.
Vi blev angrebet på 9/11.
Kongressen godkendte hurtigt magtanvendelse med et stort flertal.
…din forlovelsesfest.
Der var en forlovelsesfest.
Hvad var datoen for forlovelsesfesten?
Står det her?
Når jeg tager tilbage til min landsby,
er det ikke det samme mere. Det føles som en anden landsby.
Jeg havde mange venner der.
Jeg har set flere få amputationer på grund af bombningerne.
Deres kroppe lå badet i blod.
De havde hverken hænder eller fødder,
og man kunne se huden strække sig på grund af eksplosionen og ilden.
Huden skrællede af og hang i laser, som om det var stofstykker.
Jeg vil ikke glemme den smerte, selvom jeg lever i 100 år.
Vi vil hævne os, om Gud vil.
Som du kan se, så er deres sind fyldt med had nu.
I skaber terroristerne.
I har tvunget uskyldige folk til at blive terrorister,
fordi det var jeres politik at dræbe vores børn.
Man siger: "Hvis døden er din skæbne, så hellere dø i kamp."
De går til Taliban.
Mener du, at USA bør blive i Afghanistan for at skabe stabilitet?
Jeg er ikke helt uenig i det,
men hvor længe skal vi blive der?
Vi er nødt til at indse, det vil komme til at vare længe.
Det var en grum fejltagelse overhovedet at involvere os.
Vi havde en masse kloge hoveder, der ikke vidste, hvad de lavede.
Det er et stort rod.
Afghanistan er en total katastrofe.
Hvorfor er Rusland der ikke?
Hvorfor er Indien der ikke?
Hvorfor er Pakistan der ikke?
Hvorfor er vi 10.000 km væk?
LAD OS KOMME UD AF AFGHANISTAN. GENOPBYG USA FØRST.
Trump gjorde det klart,
offentligt og privat, at han ville ud.
Det amerikanske folk er træt af en krig uden sejr.
Ingen steder er det mere tydeligt end med krigen i Afghanistan.
Jeg talte med mange af de amerikanske diplomater,
og de forklarede mig, at Trump egentlig var ligeglad.
Hvis jeg ville vinde den krig,
ville Afghanistan blive udslettet fra Jordens overflade.
Det ville være overstået på ti dage.
Han ville ud af det og og sagde:
"Til helvede med afghanerne."
"Fuck afghanerne," sagde han.
"De stopper aldrig.
De har intet at miste. Vi er færdige."
Taliban hørte det og forstod det.
Det var musik for dem.
Præsident Trump har udtalt, at talibanerne er stærke mennesker,
og han har ret. Vi er i sandhed stærke mennesker.
Og stærke mennesker skal trykke hænder
med andre stærke mennesker
og flyve over store rum sammen.
De faldt for Trump.
De tænkte: "Han er vores ven i Det Hvide Hus."
TALIBAN FRYDER SIG OVER TRUMP-TWEET OM EN SNARLIG TILBAGETRÆKNING
FEBRUAR 2020
INDLEDENDE FREDSFORHANDLINGER MELLEM USA OG TALIBAN
Ja, det er fint.
Goddag, sir.
For mig er spørgsmålet, hvordan et af verdens store demokratier,
såsom Amerika,
kan tale med en terrororganisation, der har dræbt 5.000 af deres soldater,
om Afghanistans politiske problemer.
Det overraskede mig.
Efter 18 måneders forhandlinger og næsten to årtier med krig
har USA og de afghanske talibaner underskrevet en længe ventet aftale,
der sigter mod at bane vejen for fred og fremmede styrkers afrejse.
Trump indgik en aftale med Taliban
om at tilbagetrække alle vores styrker inden den 1. maj 2021.
Den afghanske regering har frigivet næsten 5.000 Taliban-fanger
og accepteret at frigive endnu flere i august.
Aftalen var mellem amerikanerne og talibanerne,
og Afghanistan blev holdt ude.
Taliban lovede ikke at angribe amerikanske styrker,
men de omtalte ikke angreb på Afghanistan.
Hvad gjorde de så?
De startede en henrettelseskampagne.
Vold og blodsudgydelse ryster dele af Afghanistan,
som truer med at afbryde alle fredsforhandlinger,
der ellers skulle stoppe krigen.
De målrettede meget aggressivt,
men meget præcist, hjertet af det afghanske civilsamfund.
Det, som man kalder for generation 2001.
Det var kvinderne.
Det var pædagoger, lærere og professorer.
De dræbte en hel masse reportere og journalister.
De var det bankende hjerte af det afghanske demokrati.
De gik efter dem en efter en,
og det var virkelig skræmmende.
AFTALE OM FRED I AFGHANISTAN
Vi underskrev en aftale med Taliban om at mødes med andre afghanere,
inklusive regeringen,
for at udarbejde en politisk løsning
og for at forhandle om en permanent våbenhvile.
INTERNE AFGHANSKE FORHANDLINGER 12. SEPTEMBER 2020
Og nu er vi endelig vidne til,
at afghanerne sidder over for hinanden.
Forestil jer det.
På den ene side af bordet har vi de her reaktionære Taliban-ledere,
som i de sidste mange år, næsten et årti,
har siddet fængslet i Guantanamo.
De folk, der dræbte os i går,
taler venligt med os i dag.
De var arrogante, hvad angår deres ressourcer og teknologi.
De var meget selvsikre og utrolig storsnudede.
De sagde til de afghanske forhandlere:
"Det vil tage os længere tid at lave en fredsaftale med jer,
end det ville tage os at indtage Kabul."
De var højt på strå.
Rent militært har amerikanerne brugt en lang række strategier
og en masse militært udstyr i Afghanistan.
Men de er gået galt for hvert skridt.
De opnåede ikke den succes, som de havde håbet på.
Det er den ene side.
På den anden side af bordet
sidder den afghanske regering.
Fawzia Koofi er en fantastisk kvinde.
Hun personificerer alle de forandringer,
som er sket i Afghanistan de sidste 20 år.
Under og siden sin tid i parlamentet
har hun været førende i kampen for kvindernes rettigheder.
Det mest utrolige ved Fawzia Koofi er,
at lige før fredsforhandlingerne startede, så prøvede de at dræbe hende.
Vi skulle komme en søndag,
og det skete på en fredag.
Der var en bil, der spærrede vejen,
og pludselig begyndte de at skyde.
Efter et par sekunder indså jeg, at jeg var blevet skudt.
Det begyndte at bløde, og jeg kunne ikke bevæge min hånd.
Kuglen gik ind her…
Her…
Den gik hele vejen igennem knoglen og satte sig fast her.
Så de fjernede den.
Min datter holdt mig vågen ved at sige: "Luk ikke øjnene."
Jeg kunne miste bevidstheden på grund af blødningen.
Hun holdt mig vågen.
Det var forbundet med fredsforhandlingerne.
De vidste, at jeg ville komme,
så de var nok bange for min stemme.
Det siger noget om omfanget af volden og krigen i Afghanistan
og dermed også noget om vigtigheden af fredsprocessen,
så vi kan stoppe disse blodsudgydelser.
Som mange andre afghanske kvinder, har jeg set Taliban piske kvinder på gaden
for ikke at bære hijab eller burka.
Eller for at besøge en læge uden en mandlig ledsager.
Afghanistan er et af de værste lande i verden som kvinde.
Hvor meget mere skal vi gå på kompromis for fred?
Præsident Biden besluttede, vi skulle ud.
Vi vil ikke forhaste os mod udgangen.
Vi vil gøre det ansvarligt, bevidst og sikkert.
Og vi vil gøre det i fuld koordinering med vores allierede og partnere,
som i dag har flere styrker i Afghanistan end os.
Vi er ikke ude inden den 1. maj, men vi er ude før den 11. september,
hvilket er 20-årsdagen.
Ingen betingelser.
Taliban behøver ikke gøre dit eller dat.
Vi er væk.
Jeg tog til Kabul i december 2020.
Jeg så præsident Ghani.
De følte sig svigtet.
De tænkte: "Vi elsker amerikanerne.
Vi afholder valg her.
Vi er et fungerende demokrati, og vi deler jeres værdier."
Det, jeg følte, da jeg var der, var frygt.
Folk tænkte: "Åh gud, amerikanerne rejser.
Talibanerne er her blandt os, og de kommer efter os.
Og så længe folk ikke ser det på tv,
er verden ligeglad."
Amerika nåede sine mål i Afghanistan.
Vi fik ram på dem, der havde angrebet os,
og vi fik straffet Osama bin Laden.
Vi har inddæmmet terroren og forhindret, at Afghanistan er blevet en base,
hvorfra angrebene kunne fortsætte mod USA.
Vi nåede de mål, vi havde sat os.
Vi tog ikke til Afghanistan for at opbygge en nation.
Og det er det afghanske folks ret og ansvar alene
at bestemme deres fremtid, og hvordan de vil styre deres land.
Taliban overtager hurtigt hele byer og distrikter.
Taliban har udtalt at have taget kontrol over 85% af Afghanistan
og strammet deres greb omkring strategiske områder.
Lad mig spørge dem, der ønsker, at vi bliver der:
Hvor mange flere?
Hvor mange flere af Amerikas døtre og sønner
er I villige til at miste?
Hvor længe skal de blive der?
Ifølge forsvarsministeriet har de sidste amerikanske tropper
forladt Bagrams militære luftbase i Afghanistan
og overdraget den til de afghanske styrker.
Hvor er de humanitære organisationer?
Hvorfor er de ikke indignerede
over tilbagetrækningen fra Afghanistan?
En tilbagetrækning, der allerede skaber enorm lidelse.
For allerede efter at USA havde indgået fredsaftalen med Taliban,
kom der et angreb på en fødeklinik,
hvor Taliban dræbte spædbørn og vordende mødre.
Der var bomber på markeder, der dræbte masser af afghanere.
De angreb det amerikanske universitet i Kabul,
hvor de skamløst dræbte unge mennesker, inklusive kvinder,
som ville bygge en bedre fremtid
for generationer af afghanere.
Så jeg vil gerne spørge: Hvor er harmen?
Hvorfor er bistandsorganisationerne ikke bekymrede over,
at vi giver den her terrorgruppe endnu mere magt?
En organisation, der har en brutal og morderisk dagsorden,
mens vi forlader Afghanistan.
I det øjeblik, USA forlader Afghanistan, og deres styrker er væk,
vil terrorismen vende tilbage,
og alle de investeringer, der er foretaget
i de sidste 19 år, vil blive reduceret til ingenting.
AFGHANSK MILITÆR TRÆNINGSBASE, 2021
Det eneste, der tæller, er,
at Taliban tror, de har vundet krigen.
USA flygter fra landet,
og de vil få overdraget nøglerne,
så de kan komme og oprette deres eget Emirat.
Hvis USA trækker sig ud, er vi parate.
Vi vil gøre vores pligt.
Vi vil forsvare vores land, så længe der er blod i vores årer.
Vi overgiver os ikke til Taliban.
Det er min kamp og mit land.
Det er mit folk og min hær.
Se på mig.
Det er ikke det gamle Afghanistan, men den nye generation.
Det er det nye folk, den unge generation
og den nye hær.
Jeg meldte mig til hæren, fordi jeg følte mig hjælpeløs.
Men nu går det bedre.
Der er for stor elendighed her,
så vi er nødt til at forsvare vores land.
Taliban tænker og handler ud fra den logik,
at regeringen i Afghanistan er et resultat af landets besættelse.
Når amerikanerne trækker sig tilbage,
skal resultatet af deres besættelse ligeledes destrueres.
Der skal etableres en ny regering,
der er acceptabel for alle i Afghanistan.
Mit budskab til de blodsugende talibanere er,
at jeg har mistet en af mine sønner i krigen,
fordi han ville forsvare vores land.
Så jeg vil aldrig holde op med at støtte den afghanske hær.
Jeg vil opfordre mine resterende sønner til at melde sig ind i nationalhæren,
så de kan slås mod de undertrykkende og blodsugende fjender af vores land
og brække deres kæber.
Jeg kan forsikre jer om, at vi ønsker et godt forhold
til amerikanerne og til NATO.
I den aftale, der blev underskrevet mellem Taliban og amerikanerne,
var der især én væsentlig ting, som Taliban accepterede at opgive.
Det var tilknytningen til al-Qaeda og andre grupper.
Det var den klogeste ting at opgive.
Men de gik kun med til det, for at forhandlingerne skulle lykkes,
og for at man skulle tro, vi ikke længere har forbindelser med al-Qaeda og andre.
Nu har amerikanerne endelig truffet den beslutning
at trække deres styrker tilbage efter 20 år.
Men de har trænet os professionelt, så der bliver ingen problemer.
Vi er helt parate til selv at forsvare vores land.
DEN 15. AUGUST 2021 INDTOG TALIBANERNE AFGHANISTANS HOVEDSTAD KABUL.
DE HAR GENVUNDET KONTROLLEN EFTER 20 ÅRS KRIG.
Den 11. september forandrede verden.
Vores land er i sorg.
Men lad os tage et par skridt tilbage.
Lad os holde et øjebliks pause
for at gennemtænke konsekvenserne af vores handlinger i dag,
så det ikke kommer ud af kontrol.
Godkendelsen til at anvende militær magt
er blevet brugt over 41 gange
i omkring 19 lande
og ikke relateret til 9/11.
Den er også blevet brugt til privat overvågning herhjemme.
Den er blevet brugt i Somalia og Yemen og andre steder.
Den er blevet brugt i hele verden som begrundelse for at bruge magt,
bombardere og udføre militære aktioner.
Det er imod forfatningen.
Det danner grundlag for evig krig.
Jeg havde aldrig forestillet mig,
at man stadig bruger den godkendelse,
og at regeringer baserer sig på den
i deres kamp mod terroristgrupper.
Det var ikke meningen.
Vores mål var at gå efter al-Qaeda,
og når det var gjort, var vores opgave fuldført.
Når vi havde befriet Afghanistan fra disse terrorgrupper,
så ville godkendelsen til at bruge militær magt blive afviklet.
Målet var kun al-Qaeda og de ansvarlige bag 9/11.
Men den står stadig ved magt, og det må have sin ende.
USA HAR BRUGT OVER 2,3 BILLIONER DOLLARS PÅ KRIGEN I AFGHANISTAN.
OVER 2.400 AMERIKANSKE SOLDATER ER DØDE, OG OVER 50.000 ER BLEVET SÅRET.
MINDST 150.000 AFGHANERE ER OMKOMMET, HERAF MANGE CIVILE.
Den 11. september er på mange måder den tydeligste skillelinje, som vi har
mellem det 20. og det 21. århundrede.
Det er på mange måder starten på vores moderne historie.
Det værste ved 9/11 var, at det gjorde Amerika bange.
I dag er det miltbrand og i morgen noget andet.
Hvad bliver det? Hvornår stopper det?
Vi ser det i bygningsstrukturerne
og i det offentlige rum, som vi tilbringer al vores tid i.
Det har påvirket vores tillid til institutionerne,
fordi regeringen begik så mange fejl.
Kære kolleger. Mine udtalelser er støttet af kilder,
solide kilder.
Der blev begået fejl af efterretningsvæsnet og medierne
i tiden før krigen i Irak.
Og det ændrede amerikanernes syn på deres regering og medierne
og de stemmer, som man stolede på.
Ved du, hvad vi taler om?
Du har bare læst en eller anden rapport.
9/11 var på en måde forløberen for den moderne konspirationsteori.
Alle de penge, som vi investerede i forsvaret,
og det vil sige milliarder af dollars,
for at gøre de lokale regeringer i stand til at føre krig,
bragte på mange måder krigen hertil.
Det her er en af de få datoer i amerikansk historie,
der har ændret resten af den amerikanske historie.
Desværre tror jeg, at hvis Osama bin Laden var i live,
så ville han være glad eller i det mindste tilfreds.
Den kamp, som han startede i 1988,
har stået på i over tre årtier.
Den har udfordret verdens mest avancerede hær
i menneskehedens historie.
På 9/11 var der ét al-Qaeda.
I dag er der fire gange så mange udenlandske terrororganisationer
på udenrigsministeriets liste, der deler al-Qaedas ideologi.
De betragter stadig bin Laden som deres helt og mentor
og som den, de ønsker at imitere.
Udtrykket "krigen mod terror" var
en stærk måde at opildne til krig på,
men det var meget vildledende.
Med "krigen mod terrorisme" ville man have sat fokus på den gruppe
og de individer, der stod bag angrebene,
og som fortsat truede os.
I stedet blev det krigen mod alt skræmmende.
Jeg vil ikke forsøge at retfærdiggøre omkostningerne
eller at gøre status over alle de individuelle elementer,
der er postet i 20 års krig.
Men i dag er over 40% af skolebørnene i Afghanistan piger,
og antallet af børn, der dør under fødslen, er faldet drastisk.
Adgangen til lægehjælp er blevet udvidet
til afghanere i hele landet.
Afghanernes muligheder for at få en ordentlig uddannelse,
ikke kun på folkeskoleniveau,
men helt op til universitetsniveau,
er mere og mere udbredt.
Visse mener, det ikke var det værd.
Men i dag kan unge kvinder studere
og lede en virksomhed.
Visse dele af den afghanske økonomi
kan ligefrem konkurrere
med andre udviklingslande og med os.
Jeg vil sige, der er sket fremskridt.
GLEM ALDRIG
Historien er vigtig.
Det er vigtigt at kende til alt det, der førte til 9/11.
Selve dagen og efterdønningerne.
Man skal kende det gode, det dårlige, det grimme, det ægte.
9/11 MINDESMÆRKE OG MUSEUM NEW YORK
DEANNA LYNN GALANTE OG HENDES UFØDTE BARN
9/11-OVERLEVENDE
Efter den 11. september, hvis nogen spurgte, hvordan jeg havde det,
sagde jeg: "Jeg har det fint. Jeg er i live. Jeg er okay."
Men jeg var ikke okay.
Jeg var en levende zombie.
Da jeg endelig forstod det, var det i 2006.
Det var, da museet blev indviet.
Så indså jeg, at jeg skulle fortælle historien.
Jeg måtte tale om dem, vi mistede, og om begivenhederne.
Jeg skulle dele det.
PENSIONERET CHEFSERGENT FOR NEW YORKS BRANDVÆSEN
Det, vi ikke må glemme, er,
hvordan vi forsøgte at holde sammen den 11. september
og at hjælpe hinanden.
Det var før, vi besluttede, at vi ville svare igen
eller gøre noget mod de ansvarlige.
Der er så meget, vi kan lære fra 9/11,
men vi bør ikke tænke, at had…
…nogensinde er et godt svar.
Det er kun kærlighed.
Sådan.
Hver eneste årsdag føles det, som om såret springer op igen.
Du glemmer det ikke. Jeg glemmer det aldrig.
Det er noget, der sidder fast.
Du glemmer det aldrig.
LEIGHS MOR
Det positive ved det er, at jeg faktisk har mødt Leigh og Faye.
Mit liv ændrede sig efter at have mødt dem,
for de er i live.
Vi holdt kontakten bagefter, og de blev en del af min familie.
Det er smukt.
Faye er blevet min mor fra Chicago.
Hun er sådan en smuk person.
MINDEHØJTIDELIGHED FOR DEN 11. SEPTEMBER
Andrew Anthony Abate.
Vincent Paul Abate.
Laurence Christopher Abel.
Alona Abraham.
William F. Abrahamson.
Richard Anthony Aceto.
Heinrich Bernhard Ackermann.
Paul Acquaviva.
Christian Adams.
Amerika, når det er bedst,
er et Amerika, der tror på lighed for alle.
I Islam er et af Guds 99 navne as-Salam,
der betyder "fred."
"Fred" er faktisk et af Guds navne.
Hvilken større ambition kan et menneske have her i livet
end at skabe en ægte, holdbar og permanent fred?
Tekster af: Rikke Schultz