Нині солдати підняли над Кабулом прапор США.
І не якийсь прапор,
той, що майорів над Граунд-Зіро в Нью-Йорку,
підписаний родичами
деяких жертв терактів у торговому центрі.
А на вулицях південно-афганського міста
життя, схоже, повертається до норми
після падіння украй жорстокого ісламського режиму.
Звільнено Кандагар,
тому зрозуміло і решті лідерів «Талібану»,
які ще в Афганістані,
і окремим лідерам «Аль-Каїди»,
які досі там,
що вони програли в Афганістані.
КАНДАГАР, АФГАНІСТАН ПІСЛЯ ПАДІННЯ «ТАЛІБАНУ»
Якби «Талібан» зміг зреагувати на вимоги Америки,
і видав їй бен Ладена,
якби було знищено військові бази «Аль-Каїди»
ІСМАЇЛ ХАН ЕКС-ПОЛІТИК
в Афганістані,
і якби не пустили їх до країни,
очевидно, що американці не ввели б війська в Афганістан.
Їх поразка була неминучою.
Ми казали талібам, що вони не зможуть чинити опір
ҐУЛЬБУДДІН ХЕКМАТІАР ЕКС-ЛІДЕР МОДЖАХЕДІВ
проти цього вторгнення в містах.
Що їх примусять залишити міста.
Що їм треба переглянути стратегію.
Що їх військові центри не спроможні дати належну відсіч.
Що їх легко зімнуть.
Більшість вважали, що тоді війну було завершено.
На жаль, знищення «Аль-Каїди» і знищення режиму «Талібану»,
і нищення режиму в Афганістані,
і ліквідація осередків терористів у всьому світі стала лише кроком
до нової війни для декого у Вашингтоні.
І спалахнув Ірак.
Ми почали відтягувати ресурси з законної битви, яку вели,
битви-розплати за теракти 11 вересня,
щоб піти до країни, непричетної до 11 вересня.
За моїми наказами
сили коаліції почали вражати обрані важливі військові цілі,
щоб підірвати здатність Саддама Хусейна воювати.
ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
ПОВОРОТНИЙ МОМЕНТ: 11 ВЕРЕСНЯ І ВІЙНА З ТЕРОРИЗМОМ
ЧАСТИНА 4 ХОРОША ВІЙНА
КАБУЛ, АФГАНІСТАН
В Афганістані кінець 2001 року був часами оптимізму,
періодом, повним потенціалу,
за якого Афганістан виринав з темних часів,
які тривали приблизно з 1996 до 2001 року.
Наче відкрили темні штори й засяяло світло сонця,
і афганці побачили можливості.
Уперше звуки музики,
забороненої за режиму «Талібану», знову залунали на вулицях.
Чоловіки чекали в чергах, щоб зголити бороди,
обов'язкові за правління «Талібану».
У народу Афганістану з'явилася нова надія,
особливо з появою міжнародного представництва.
З поваленням «Талібану» до Кабула повертаються люди.
Ті, хто не міг терпіти нетерпимість «Талібану»,
повернулися знову жити до столиці.
Після падіння «Талібану» приїхали в Кабул.
І я привезла паранжу, щоб одягнути в Кабулі, а в Кабулі
багато жінок без паранжі,
бо «Талібан» уже не контролював Кабул.
Я знову змогла вийти на вулиці
без страху, що таліби мене відшмагають,
і я відчула, що хоч можу дихати, як людина.
Американські військові чудово воюють,
знищують ворогів.
Але не завжди так само вправно розбираються, що робити далі.
І щойно талібів відтіснили з Кабула й Кандагара,
а потім і загалом із країні,
у американських військових не було плану: «Що далі?»
Як допомогти цій країні досягти стабільності?
Як допомогти забезпечити основні послуги?
Як допомогти цій країні долучитися до сучасного світу?
Зі стратегічної точки зору було незрозуміло,
що ми хотіли робити, й коли ми хотіли це робити.
Лише чітко знали, що хочемо переконатися,
що б не зросло в Афганістані,
він ніколи більше не стане базою
для нападів за межами Афганістану, на нашу батьківщину.
І тут почалася суперечка.
Я вважав,
що для таких гарантій треба розбудовувати націю.
Потрібні шляхи комунікації,
дороги, хороші дороги, щоб легко пересувати війська, куди треба,
щоб фермери доправляли продукти на ринки і так далі.
Були ще мінімалісти, які казали: «Нам це все байдуже».
«Нічого не робімо… Забираймося».
Це була доктрина Рамсфелда.
Ліквідуймо глибоко небажаний режим
з мінімальним застосуванням сили, і забираймося.
А решту облишмо.
Якщо доведеться повернутися за десятиліття, повернемося.
У грудні 2001 року генерала Томмі Франкса, який був командувачем в Афганістані,
викликав Рамсфелд, який сказав:
«Маємо відвідати президента Буша на його ранчо у Кроуфорді, у Техасі».
«Ти маєш висловитися щодо Іраку».
І це коли бої за Тора-Бора тільки завершилися.
Ще шукали бен Ладена. Прибирали безлад в Афганістані.
Одразу тому ж генералу наказали:
«Потрібо розгортати плани щодо Іраку».
Міністр оборони Рамсфелд зустрівся з лідерами НАТО,
щоб обговорити, як воювати проти тероризму.
Єдиний спосіб приборкати мережу світового тероризму —
полювати на неї, де б не була.
Докази, отримані розвідкою, з таємних комунікацій
і свідчень нині затриманих людей
показали, що Саддам Хусейн допомагає й захищає терористів,
включаючи членів «Аль-Каїди».
Ми голосно заявили, що в Іраку немає зв'язків з «Аль-Каїдою».
І багато хто сказав: «Так. Вони є. Вони в Іраку».
«Треба з ними розібратися, поки ми в Афганістані».
Хибно. Дуже хибно.
Усі ці нео-консервативні,
консервативні яструби з адміністрації Буша
вважали, що в першій війні в Затоці
залишення Саддама Хусейна при владі було помилкою,
що Сполучені Штати мали його прибрати десять років тому,
мали можливість, та прогавили.
І вони побачили можливість це змінити.
Ми намагалися переконати весь світ в ООН,
що Саддам і бен Ладен розробляють зброю масового знищення.
Про це була промова Коліна Пауелла.
Нині запропоную вашій увазі
потенційно значно небезпечніший зв'язок
між Іраком і терористичною мережею «Аль-Каїда».
Цей зв'язок поєднує класичну терористичну організацію
з сучасними засобами вбивства.
Тоді ми знали, що це маячня.
Але ми думали:
«Може, є розвіддані, яких ми не маємо».
А потім ми дізналися, звідки ті розвіддані.
Від Ібн аль-Шейка аль-Лібі
Коли його впіймали, то катували,
щоб він визнав, що бен Ладен і Саддам разом розробляли зброю масового знищення.
Міністр Пауелл сказав, що інформація
від Ібн Шейка аль-Лібі.
Я можу відслідкувати цю історію до важливого терориста,
який сказав, що Ірак навчає «Аль-Каїду» застосовувати цю зброю.
На щастя, зараз терориста затримано.
І він розповів цю історію.
У Перській затоці зараз зосереджено 65 000 американських військових.
Якщо президент Буш накаже,
та кількість може швидко зрости до 250 000 за три-чотири тижні.
Сполучені Штати чітко окреслили позицію.
Ми не ігноруватимемо небезпеку, що Саддам Хусейн з союзниками-терористами
застосують проти нас і наших союзників зброю масового знищення.
Політика мого уряду, нашого уряду, цієї адміністрації
вимагає зміни режиму.
Ми не дозволимо гіршим лідерам світу
погрожувати найгіршою у світі зброєю.
Ми не злякаємося війни.
Огляди не є самоціллю.
Звільнений Ірак продемонструє міць свободи
у розвитку Близького Сходу,
осяявши надією й прогресом життя мільйонів.
Від Сан-Франциско до Орегону й Тампи
відбулися протести проти війни.
Я справді вважаю, що війна проти Іраку недоречна.
Підтримка громадськістю початку війни
в Афганістані після 11 вересня була майже одностайною.
З Іраком ситуація була геть інша.
Ірак на нас не нападав.
Відбувалися дуже пристрасні, часом навіть гіркі
публічні обговорення, що робити в Іраку, якщо взагалі щось робити.
Міноборони Дональд Рамсфелд нині заявив,
що скільки б іракці не заперечували, вони мають зброю масового знищення.
У руках Саддама Хусейна є зброя масового знищення,
також відомі його контакти з терористами, включаючи «Аль-Каїду»,
тож ця загроза надто значна, щоб ігнорувати надалі.
Немає жодних сумнівів,
що журналісти мали повестися скептичніше,
але адміністрація Буша зіграла
на ідеї існування зброї масового знищення в Іраку
і готовності Саддама Хусейна застосувати її.
ДЖУДІТ МІЛЛЕР «НЬЮ-ЙОРК ТАЙМС»
що Саддам Хусейн має смертельні запаси антраксу, ботулінічного токсину,
однієї з найлегше розповсюджуваних отрут, відомих людству.
Він має зв'язки з терористами за кордоном, в Судані й Афганістані.
Справді, був помічений зв'язок між Аттою та іракським дипломатом.
У нас є надійні докази присутності в Іраку
членів «Аль-Каїди».
Простіше, немає жодних сумнівів,
що Саддам Хусейн нині має зброю масового знищення.
Ну, я продовжував наполягати, що існує зв'язок
між Іраком, Саддамом і «Аль-Каїдою»,
бо був зв'язок між Іраком і «Аль-Каїдою».
Головний інспектор зброї ООН Ганс Блікс оголосив остаточну доповідь.
Повідомив, що інспектори ООН не знайшли доказів зброї масового знищення в Іраку.
Коли вторглися в Ірак, то зрозуміли, що все шито білими нитками,
що те все брехня,
питали Ібн Шейка: «Навіщо брехав?»
Він сказав: «Ну, мене катували, сказав, що просили».
ТРАВЕНЬ 2003 РОКУ
У травні 2003 року
Рамсфелд поїхав у Кабул і оголосив, що великі бойові операції завершено.
І того ж дня Буш пішов на великий авіаносець біля узбережжя Сан-Дієго,
щоб оголосити: «Місію в Іраку виконано».
Тож це була підготовлена мить для адміністрації Буша,
власне, оголосити в один день, що війни закінчилися.
І, звісно, вони помилялися,
У Іраку загони змивали з вулиць кров,
терористи-смертники вбили трьох солдатів США
і двадцятьох іракців.
Ми ввели війська в Ірак, бо вважали,
що там зброя масового знищення.
Виявляється, не було.
Схоже, там не було зброї масового знищення.
Казали, вам відомо, що є.
Ні. Казав, що знаю, що там були підозрілі об'єкти, і ми…
Казали, що знаєте: вони біля Тікрита, Багдада
на північ, схід, південь і захід.
Це ваші слова.
Ми наче б то ввели війська в Ірак
через зброю масового знищення Саддама Хусейна.
І це явно виявилося цілковито хибним.
Кількість загиблих військовослужбовців США перевищила 2 000.
У Іраку не тільки все йшло погано, ще й причина того була хибною.
Виявилася неправдою.
Виявилося, жодна із заявлених і поданих причин
введення військ в Ірак не була правдою.
Гадаю, це певне перебільшення.
Йшлося не лише про зброю масового знищення.
Це була не єдина причина.
Саддам Хусейн — диктатор-убивця,
одержимий зброєю масового знищення.
Якби він усвідомив кризу,
яку він накликав на себе й свій народ
у результаті розробки зброї масового знищення…
Міг таємно вирішити надати зброю масового знищення
терористам проти нас.
Порушили резолюції ООН 16 разів, 16 різних резолюцій ООН.
Їм не підкорилися.
Не пустили інспекторів зброї…
Тобто було непідкорення
щонайменше 16 різним резолюціям Організації Об'єднаних Націй.
І президент Буш вважав, що це не може минутися безкарно.
Стратегічний нарцисизм — жага
визначати світ лише стосовно нас,
і вважати, що те, що ми робимо,
КОМАНДУВАЧ, 3-Й БРОНЕТАНКОВИЙ ПОЛК ІРАК, 2005–2005 РОКИ
І я вважаю, що хоча часто обговорюють:
«Варто було захоплювати Ірак у 2003 році?»
Гадаю, було б більш плідно обговорити:
«Хто в біса вважав, що буде просто? І чому вважали, що буде просто?»
Багато політичних рішень за той рік,
з 2003 по 2004 рік,
зробили ситуацію, яка й так не мала бути легкою, значно гіршою.
Гадаю, шкода, що були такі розвіддані.
Якби ми мали точні розвіддані, чи була б війна в Іраку?
Якби він мав зброю масового знищення, була б війна?
-Звісно. -Ні. Якби знали, що не мав.
Розумію, про що ви.
Знаєте, це цікаве запитання. Я не можу вже нічого змінити в минулому.
Мені важко умовно міркувати.
ПОНАД 4 400 ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦІВ США І БЛИЗЬКО 200 000 ГРОМАДЯН ІРАКУ
ЗАГИНУЛИ У ВІЙНІ В ІРАКУ.
Озираючись на два минулі десятиліття,
гадаю, важко ігнорувати, що вторгнення в Ірак було саме
тим кроком, який почав нищити наш успіх
у війні проти тероризму.
Не лише вторгнення зіграло на користь наративу бен Ладена,
що Захід під проводом США воює проти ісламу,
і що вторгнеться й окупує ісламські країни одну за іншою,
та, гадаю, значно потужнішими
були образи на екранах усіх телевізорів
у всьому світі з Абу-Грейб,
які надали цьому видиме підтвердження,
спростувавши заяви США, що вони звільняли Ірак.
Офіційні особи ЗС описали ці фото солдатів США,
які знущалися з в'язнів, як злодіяння малої групи,
та скільки людей знали, що коїться
у в'язниці Абу-Грейб під Багдадом?
Те, що ми, зрештою, вторглися в Ірак,
гадаю, багато хто проголошував
однією з найсерйозніших помилок закордонної політики в історії Америки.
АФГАНІСТАН
Якщо озирнутися і запитати себе, що пішло не так,
я вважаю, справді, що найважливішим поворотом стала війна в Іраку.
Тобто в 2001 і 2002 роках Афганістан був наче…
Живим, сповненим надії, щасливим.
Так, було справді дивовижно.
Але далі сталося от що: усі ресурси, усю увагу,
купу військових, особливо спецвійська,
усе забрали.
Кілька років згодом почалося потужне відродження «Талібану»,
І ті дві події не можуть бути непов'язаними.
Тепер одночасно велися дві важких війни,
адміністрації було важко впоратися з ними обома одночасно.
І решту часу правління адміністрації Буша
Ірак був на першому плані, а Афганістан відійшов на другий план.
НЬЮ-ЙОРК
Навколо нас узагалі не говорили англійською.
Нашим сусідом міг бути хто завгодно.
Я народився у 1948 році.
Я мав видіння: «Фейсале, ти поїдеш до Америки
і проживеш там решту життя».
«Твоєю місією буде ознайомити з ісламом і його духовністю
американський народ».
В ідеалі Америка — чудова країна.
Ця ідея рівності всіх людей —
це глибинна істина,
яка справді виражає
універсальну цінність усіх релігій світу.
Після терактів 11 вересня я дізнався, що саме в кризові миті
ми, кого наші релігійні спільноти вважають речниками й лідерами,
повинні спілкуватися, пояснювати.
І я мав видіння щодо заснування ісламського громадського центру
на зразок мусульманської ХАМЛ.
Зі спортивними програмами, лекціями, дискусіями, обговореннями,
щоб залучити людей з різних релігійних громад,
щоб разом грати, щоб познайомитися,
щоб разом розважатися, тощо.
І з цього народжується дух спільноти.
Нині очікується багато людей на мітингу проти
спірного ісламського центру, будівництво якого нещодавно схвалили
близько до Граунд-Зіро.
Боротьба щодо мечеті біля Граунд-Зіро…
Мечеть на Граунд-Зіро…
-Мечеть на Граунд-Зіро. -Де 11 вересня…
Так звана мечеть на Граунд-Зіро.
УБИТИ МЕЧЕТЬ НА ГРАУНД-ЗІРО
Новини «Fox» знали, що, назвавши нас «мечеттю на Граунд-Зіро»,
розтривожить ті пристрасті, які вони й жадали збурити.
Їх аргументи не були цілком логічними.
Є деякі ознаки, що будівництво цієї мечеті
є операцією «Братів-мусульман».
Ми її називаємо шаріатським центром вербування,
бо він тим і займається.
МЕЧЕТЬ НА ГРАУНД-ЗІРО — ПАМ'ЯТНИК ГІТЛЕРУ В ОСВЕНЦИМІ
у тіні Всесвітнього торгового центру, поки ми його не відбудували,
що буде далі?
Ні мечеті. Не тут, не зараз, ніколи.
Ні мечеті!
Мечеть недоречна
з огляду на страждання і почуття родин жертв терактів 11 вересня.
Вона лише примножує розкол,
злість, ненависть.
Це плювок в обличчя. Будуйте десь у центрі.
Не можна винагородити терористів зведенням мечеті.
ГРАУНД-ЗІРО — ПОХОВАННЯ НІ МЕЧЕТІ НА СВЯТІЙ ЗЕМЛІ
Мене примусили відмовитися від проєкту.
Було боляче.
Бо я знав, що було б досягнуто величезного успіху…
і вона стала б зразком того,
як будувати спільноту, долаючи відмінності,
утверджуючи відмінності, та все ж творити відчуття спільності.
Уявіть, якби вдалося розв'язати цю проблему в Америці.
Скільки б від того було добра?
2008 РІК
Ми вже витратили 600 мільярдів доларів, скоро вже трильйон.
Утратили понад 4 000 життів, було поранено 30 000 осіб,
і, що найважливіше,
з точки зору стратегії національної безпеки,
«Аль-Каїда» відродилася тепер сильнішою, ніж була після 2001 року.
Ми втратили відчуття мети.
Коли Барак Обама балотувався в президенти,
його особистість юної харизматичної людини, яка ніколи не служила в армії,
яка вже чітко й публічно висловлювалася,
що війна в Іраку була помилкою, яка у разі обрання має намір
вивести війська з Іраку.
Він ніколи не виступав проти обох воєн.
Для нього Ірак був поганою війною, а Афганістан — хорошою війною.
Народ Афганістану шукає можливості кращого майбутнього.
Та знову
ми бачимо, як нову надію затьмарили насильство й непевність.
Він узявся до війни в Афганістані, як до виграшної.
Минуло вісім років, і в деякі з них у нас не було,
гадаю, ні ресурсів, ні стратегії, щоб виконати місію.
Я хочу завершити місію.
А що далі?
За кілька місяців після інавгурації Обами
розрахунки в Афганістані докорінно змінилися.
Стена Маккристала відправили до Кабула,
йому наказали оцінити ситуацію на місці
і доповісти:
«Що потрібно, щоб змінити хід війни в Афганістані?»
Дуже складно, й іноді потрібне терпіння,
а іноді треба бути готовим іти на більші ризики, щоб досягти меті.
Він написав дуже конфіденційну оцінку,
у якій рекомендував збільшити контингент.
Він просив максимально від 80 000 до 90 000 додаткових військових.
Посередня вимога була на 30 000 військових.
І Обама опинився у пастці,
бо президент публічно оголосив, що війна в Афганістані хороша.
Що він змінить хід війни в Афганістані.
А тепер ключовий американський генерал каже, що потрібно не 10 000 військових,
а йому потрібні десятки тисяч військових.
Якщо додати 40 000, загальна чисельність контингенту в Афганістані сягне 100 000.
Це означає виділення величезних ресурсів
у часи, коли економіка у важкому стані, навіть на спаді.
ПОЗБАВЛЕНО ПРАВА ВИКУПУ ЗАСТАВНОЇ ПРОДАЖ
Новий підхід значно засновувався на принципах боротьби з повстанцями,
чи БЗП, якщо хочете. Жахливий акронім, БЗП.
Вітаю. Як ви?
І чим це відрізнялося від боротьби з тероризмом?
Боротьба з тероризмом тактичніша. Головне попередити теракти,
убити чи зловити, чи заарештувати злочинців,
просто в цілому завадити терористам діяти,
ускладнити напади на потенційні цілі терористів.
Боротьба з повстанцями — дещо інше.
Справа не лише в попередженні тероризму чи терактів,
справа в перегляді суспільства,
щоб ідеологія, яка породжує бажання приєднатися до екстремістських рухів,
чинити ці акти насильства,
була спрямована в нове русло чи змінена.
Власне, це спроба трансформувати суспільство,
щоб мислення, завдяки якому відбувається вербування терористів
і радикалізація, якось пом'якшилося,
якось ліквідувалося цими докорінними змінами,
які дадуть краще управління, освіту, грамотність
і вищий соціально-економічний рівень життя.
Тоді починається глибоко вдумливий процес
для президента й членів військового кабінету.
Радяться у Ситуаційній кімнаті Білого дому.
Навколо головні радники Обами.
Поруч тодішній віце-президент Джо Байден,
міністр оборони Боб Гейтс теж там,
Гілларі Клінтон, державний секретар там.
Тут директор ЦРУ.
Була досить жвава дискусія між військовими лідерами,
які вважали, що потрібно ввести значні додаткові війська.
Байден з іншими запропонували альтернативу
значно більш зосереджену на «Аль-Каїді».
Мета була значно вужчою.
Іноді все ставало трохи напружено.
Не було особливого порозуміння
між генералами й віце-президентом Байденом.
І рішення президента врахувало різницю між
бажанням генералів
і порадами віце-президента Байдена.
І він каже військовим дві речі.
Перша. Що місія має мати чітку мету.
Друге. Контингент буде введено лише на 18 місяців,
а потім війська мають повертатися додому.
Тобто він обмежив час.
Ще президент направив на Капітолійський пагорб потужну групу,
яка мала захистити суперечливий наказ президента
почати виводити війська станом на липень 2011 року.
Ми справляємо на друзів і ворогів хибне враження.
Справляємо хибне враження на чоловіків і жінок,
які хочуть перемагати.
Війна — змагання воль.
Ми дали ворогу час нашого виходу.
Наперед, за роки, повідомили ворогу,
скільки військ ми матимемо, що робитимуть чи ні війська.
Тобто ми наче написали сценарій війни,
яким його вбачаємо, а тоді дали ворогу
з надією, що він дотримається сценарію.
Професіонали,
військові офіцери, як я, віддають честь і виконують.
Ми це й зробили.
ДЖЕЙМС ЛАПОРТА
Я не читав новини. Я нічого не знав про політику.
Я лише знав, що на нас напали, і я навіть не знав, хто.
Я навіть не розумів політичну атмосферу
навколо 11 вересня, так?
Я відчув якусь потребу служити,
бажання служити країні.
І через десять днів після випуску зі школи
я пішов у морську піхоту.
Поїхав до Афганістану.
2009 РІК
2 ЛИПНЯ 2009 РОКУ
Командувач налаштував промовою
типу: «На вас ото дивиться весь світ».
Час змінити хід війни в Афганістані,
змусити талібів реагувати на наші дії, а не реагувати на їхні.
Він намагався навіяти нам важливість моменту,
що це історичний момент.
Що це стане важливим моментом у війні в Афганістані.
-Ти частина історії. -І що я частина історії.
Вибачте.
АФГАНІСТАН ПАКИСТАН
Найбільше переміщення військ на гелікоптерах з війни у В'єтнамі.
Мій перший бойовий день.
Я пам'ятаю кожну мить того польоту.
Знаєте, нас напхали, як в банку,
усі мало не один на одному сиділи.
Був запах дизельного палива.
Навіть власні думки не чути.
У голові ще лунали промови.
Як нам казали:
«Озирніться. Дехто з тих, хто стоїть поруч,
може не повернутися.
Тож ми знали, що йдемо в перестрілку.
Станом на 2009 рік «Талібан» піднімав голову.
Вони активно воювали.
У нас були карти, які показували, хто контролював які райони
у різних провінціях Афганістану.
І райони поступово почали змінюватися на закодовані кольори
«Талібану» чи інших груп повстанців.
Цивільна військова компанія, яку ми почали в Афганістані,
розгортатиметься наступні 18 місяців.
І як багато з нас спостерігали,
усе, ймовірно, стане важче, лише потім легше.
Друге липня 2009 року.
Перші хвилин 20–30 хвилин тихо…
і тоді нас почали обстрілювати.
Не зупиняйтеся! Не можна зупинятися.
Уперед! Біжіть!
Нас обстрілювали на такій відстані,
що я навіть не бачив, звідки в мене стріляють.
Уперед! Вони на вершині будівлі.
Наче хлопавки, але дуже близько до тебе.
Не знаєш, де друг, а де ворог.
Таліби не одягають форму.
Вони зливаються з місцевим населенням.
-Звідки стріляють? -У нас просто стріляють.
-Чудово зникають. -Невидимі.
-Чорт! -Їх не видно.
Повідомили, що будуть рятувальники.
Рятувальники ВВС.
Якщо вони наближаються, то когось підстрелили.
-Негайно! -Тримаю!
Було поранено молодшого капрала…
Вибачте.
Молодшого капрала Чарльза Сета Шарпа з Едерсвіллу, Джорджії.
-Ну ж бо, Шарпе! -Коли буде «пташка»?
-Гайда! Ну ж бо, Шарпе! -Ну ж бо, милий.
Шарпе!
Хлопці з його загону кричали його ім'я: «Шарпе, отямся. Отямся, Шарпе».
А він не отямився.
Кров ллється на землю.
-Ходімо. Нумо. Уперед. -Шарпе.
Нарешті вони його підняли, і морпіхи понесли його дорогою.
Зайшли в будівлю. Медики починають його реанімувати.
Шарп стік кров'ю.
І він не вижив.
«Що я тут роблю?»
Ми й гадки не мали, що робили. Ми не знали, яка мета.
Я жодного разу не вистрілив до 31 липня 2009 року.
Він вийшов з укриття з AK-47 в руках.
І все було геть зрозуміло.
Тому я прицілився в нього низом, і буквально вклав у нього кулі.
Я багато думав про той день, 31 липня.
Людині, яку я застрелив, наче, було не більше 15 років.
І я думав про те, що привело нас туди в ту мить.
Хто то був?
Це справді був таліб, чи його примусили битися?
Якби хтось захопив мою країну? Я б у них стріляв?
Яка різниця між радянською окупацією Афганістану
й американською окупацією?
А є різниця?
Можна назвати одну окупацією…
ҐУЛЬБУДДІН ХЕКМАТІАР ЕКС-ЛІДЕР МОДЖАХЕДІВ
…але не іншу?
Афганці борються з військовою присутністю США в Афганістані
з тією ж мотивацією, що й з радянською.
Між двома джихадами немає різниці.
Немає різниці між двома окупаціями.
Немає різниці
між двома рухами опору проти окупацій.
Учора нас називали борцями за свободу.
А коли ми нині робимо те саме, нас називають ворогами,
називають нас терористами.
Є поранені?
Загроза СВП була такою значною,
що в кожному відрядженні багато хто втратив дві, три, чотири кінцівки.
Кажуть, у вівторок військовий США загинув
від травм, отриманих від СВП у західному Афганістані.
Він загинув після ще сімох військових,
убитих в Афганістані, у трьох окремих нападах у понеділок.
Більша частина Гільменда — болото, там легко ховати СВП,
бо це просто глечики для води, повні пороху,
з кришкою-детонатором і чимось, що його запалить.
Дуже просто зробити.
Таліби заявляли, що можуть їх ховати за три-чотири хвилини.
Вони прикривали СВП в землі, поливали водою,
і оскільки сонце спекотне, то за п'ять-десять хвилин
не визначиш, що перед тобою СВП,
і не було жодних вказівників, знаків, що там є СВП.
Тому кожен твій крок
хвилювався, що можеш наступити на СВП.
Вони були в дверях, вуличках, канавах, повсюдно.
Так детально уявляєш, як наступиш на таке,
і тебе просто всього розірве й пошматує.
Жахливе відчуття.
Оскільки треба було так остерігатися СВП,
то години йшли на подолання трьох-п'яти кілометрів.
А таліби бачили нас за півтора кілометри.
У морпіхів був цілий арсенал вибухових пристроїв,
включаючи заряди розмінування,
тобто дев'ятиметрові шкарпетки з гранатою кожні кілька метрів.
Досить круто.
Так розчищали собі короткий відрізок дороги.
Так вони рухалися селами в Сангіні.
Регулярно знищуючи нерухомість афганців,
просто щоб безпечно пройти ще дев'ять-дванадцять метрів.
Це точно бісова діра, так.
Мила бісова діра. Пишаюся собою.
Тому багато афганців, особливо в Сангіні, казали:
«Таліби так не чинять».
«Ви так давно обіцяєте безпеку,
а стає лише гірше». І ставало гірше.
Я слідчий журналіст «Вашингтон пост».
Отримав підказку, що Майкл Флінн дав інтерв'ю
генеральному інспектору з питань Афганістану щодо війни.
І ми подумали: «Це новина. Хочу почути Флінна».
У Флінна була репутація прямої й відвертої людини.
Подали позов до федерального суду.
Подолання бюрократії займає час, але ми отримали інтерв'ю.
Знаєте, уся вимірювана діяльність невдала.
В Афганістані справді сьогодні краще, ніж було?
Знаєте, таліби повністю зайняли Марджу,
ось-ось знову займуть Лашкаргах.
То була нищівна критика того, що насправді відбувалося,
і як відповідальні за війну
не усвідомлювали, як усе йде.
І я вам кажу, усе так і залишається з 2002 року й донині.
Усі все добре робили, усі все добре робимо.
Справді?
То якщо ми так добре все робимо, чому таке враження, що програємо?
Він цілком заперечував те,
що роками публічно казали чиновники США.
Народу Америки рік за роком публічно повідомляли одну історію,
що все йде добре.
США перемагають у війні в Афганістані?
Ну, гадаю, минулого року ми досягли доброго прогресу.
Ми досягли значного успіху у виконанні місії.
Ми впевнено прямуємо до мети.
Хоча ці люди весь час знали, що були непереборні проблеми,
які не дадуть нам перемогти.
Тоді ми дізналися, що генеральний інспектор опитав сотні людей
для тієї програми «Усвідомлені уроки».
Ми втяглися в довгу, тривалу війну
з інспектором, що тривала три роки.
Та зрештою, ми дістали часткові записи понад 400 інтерв'ю,
багато розшифровок аудіозаписів
з усіма, хто якимось чином мав відношення до війни.
Знаєте, не захоплюємо бідні країни, щоб збагатити їх.
Не захоплюємо авторитарні, щоб демократизувати.
Захоплюємо войовничі, щоб зробити мирними.
І в нас точно нічого не вийшло в Афганістані.
Був британський генерал Девід Річардс.
Він був командувачем НАТО
контингенту НАТО і США в Афганістані у 2006, 2007 роках.
У його інтерв'ю сказано: «У нас не було стратегії».
«Не мали належної стратегії».
«Було чимало тактик. Та не мали стратегії».
Командувач каже, що не було стратегії.
Генералом, що його замінив,
був генерал Ден Макніл, ЗС США, повний генерал.
«У нас не було стратегії».
«Я намагався добитися від людей визначення перемоги до прибуття».
Тож я запитав у Білому домі й у НАТО,
і ніхто не відповів.
У нас не було стратегії, не було визначення перемоги.
Це ж генерали, які відповідали за війну.
Приголомшливо читати такі коментарі.
Не це рік за роком казали американцям.
А цілком протилежне.
Це Кріс Коленда. Він говорить про корупцію.
Він казав: «На 2006 рік
афганський уряд самоорганізувався в клептократію».
Коленда казав: «Люблю аналогію з раком».
«Мілка корупція, як рак шкіри».
«З нею можна впоратися, і з вами все буде чудово».
«Корупція на вищому рівні в міністерстві, як рак прямої кишки».
«Гірше, та якщо вчасно помітити, певне, все буде добре».
«Клептократія ж як рак мозку. Смертельна».
І він каже, що на 2006 рік там була клептократія.
Смертельний рак мозку.
Стратегія виходу американців з Афганістану
була пов'язана з розвитком армії Афганістану.
Усе це гарно на папері.
Допоможімо їм збудувати армію дещо за моделлю нашої,
бо ми це вміємо.
Проблема в тому, що в Афганістані це просто не спрацювало.
Дуже низький рівень грамотності серед афганців
означав, що ми навчали рекрутів під час
курсу молодого бійця для афганців,
ми вчили збройні сили Афганістану читати, рахувати на рівні першокласників.
На такому базовому рівні.
Тож ми взялися
за формування мінімальної грамотності серед афганських солдатів,
продовжуючи тренувати цих військових,
і одночасно штовхаючи їх керувати бойовими операціями.
Ну, вони курили марихуану посеред бою.
Не одягали захисне обладнання.
Регулярно вчиняли злочини.
Продавали пальне, зброю і техніку, якою ми їх забезпечили.
Я ходив відвідувати з ними КПП,
де всі були так накачані героїном, що не стояли.
Просто засинали.
Особливо звичним це було на півдні й сході,
але й по всій країні, часто серед афганських солдатів,
і точно серед поліцейських; вони тримали хлопчиків-проституток.
Морпіхи США відвідували бази, були зустрічі,
і ці хлопчики буквально подавали чай.
І цим хлопчикам було завжди 11, 12, 13 років.
Часто дуже гарненькі, і всі точно знали,
що ці хлопчики були не тільки слугами вдень, але й секс-рабами вночі.
Цих юних хлопчиків викрадали місцеві й національні поліцейські
спеціально для цього.
Тоді всім розповідали, що таліби — негідники,
афганська поліція, армія й уряд — хороші, і ми перемагаємо.
Та якщо запитати афганців, усе було геть не так.
Ми витратили забагато грошей, зашвидко,
у надто малій країні, і з надто слабким наглядом.
СГІПВА — це офіс генерального інспектора.
Ми здійснювали нагляд за тим, як гроші на реконструкцію, лише на реконструкцію,
витрачають в Афганістані.
Тож ми розслідували шахрайство, розтрату та зловживання.
Ми були в Афганістані 18 років,
витратили більше на реконструкцію,
ніж на «План Маршалла» з відбудови Європи.
Коли я туди прибув,
більшу частину грошей було витрачено майже без нагляду.
Зі 140 мільярдів доларів
на безпеку витратили десь 80%.
Оплату зарплати поліції, найми поліції,
оплату форми, набоїв, зброї, перебування в лікарні.
Місцеві політики, бойові командири отримали контракти.
Середні афганці усвідомили, що влада в руках тих,
кому платить уряд США, платять союзники,
саме вони багато заробляють.
Ми знайшли багато контактів, які не працювали, стали катастрофою.
Гадаю, однією з найбільших невдач
була купівля літака військової підтримки для афганців.
Називався G.222.
Це малий вантажний літак.
Ми втратили на літак 400 мільйонів доларів.
І ми доставили їх зі звалища в Італії.
Італійці їх запропонували.
Вони, власне, не літали.
ДЕМОНСТРАЦІЯ G.222 2002 РІК
Це була цілковита катастрофа.
Власне, усі літаки пішли на брухт.
Інший приклад — військове будівництво,
і військове будівництво
ми називали «64K».
Будівля площею 6000 метрів квадратних.
Це будівництво штаб-квартири у Кемп-Ламбернек.
І генерал морпіхів, який відповідав за розгортання
на півдні, казав військовим:
«Не хочу її. Не використовуватиму».
«Мене тут не буде в кінці. Не будуйте».
А військові збудували.
І я вважаю, що це була катастрофа, вартістю 36 мільйонів доларів.
-Ніколи не користувалися? -Ніколи.
Пробували інвестувати у виробництво кашеміру в Афганістані.
-Так. -А це що було?
Однією з ідей було привезти літаками
рідкісних білих італійських кіз
і розводити з місцевими козлами,
щоб створити щасливих козлів.
І покращити виробництво кашеміру.
Хотіли швидких прибутків.
Людина, яку найняли цим керувати,
яка справді зналася на розведенні кіз
і виробництві кашеміру,
пішла з відрази, сказавши, що за рік чи два не робиться те,
що займає десять.
Як нам було відомо,
багато кіз довелося вибити через хворобу.
Бо вони не могли пережити чи то умови утримання, чи то середовище.
Деяких з'їли.
А рік по тому ми взагалі не знайшли кіз.
Ми, тобто війська США,
вирішили забезпечити афганську армію камуфляжною формою.
Ми дозволили генералу, який командував афганською армією,
обрати малюнок камуфляжної форми.
І йому сподобався малюнок під назвою, здається, лісовий зелений.
Проблема ж, що менше чотирьох відсотків Афганістану вкрито лісами.
По-друге, він обрав малюнок за книгою,
малюнки в якій не відповідали американській формі.
Нам довелося доплатити комусь за колір.
Тож ми купили й заплатили,
гадаю, на 30-40% відсотків більше звичної ціни форми,
і привезли для афганської армії не ту форму за вищими цінами.
Мене весь час питали: «Скільки грошей змарновано?»
У нас була група людей, яка дивилася й казала: «Ну, хіба змарновано?»
«Це шахрайство? Чи просто тупість?»
Йшлося, гадаю, лише про 70 чи 60 мільярдів.
Але було визначено суму, яка сягала 30% від підозріло витрачених коштів,
яку визначили, як змарновану через шахрайство,
розтрату й зловживання.
ХАМІД КАРЗАЙ ПРЕЗИДЕНТ АФГАНІСТАНУ, 2001–2014 РОКИ
Карзай був президентом країни 13 років.
Це довго.
Надто довго.
Прийшов Карзай, такий спокійний,
дуже поміркований місцевий лідер з Кандагару.
А за 13 років пішов надзвичайно могутнім,
дуже пихатим, таким владним,
ще й керівником вражаюче корумпованої
кримінальної організації, тобто, ну, афганського уряду.
І американці це назвали.
У військових для всього є акроніми.
Акронімом уряду Афганістану було ВОКО.
Тобто «Ветрикально організована кримінальна організація».
Карзай був не більш, і не менш корумпованим за решту,
але він ними керував і певною мірою захищав.
Ми, американці, гадаю, хибно вважали,
що він незамінний, тому його не можна засмучувати.
Ми маємо давати йому те, що він хоче, чого потребує, і ми так і чинили.
Ми породили це чудовисько, яке хижо нападало на звичайних афганців,
і, зрештою, штовхало їх до «Талібану».
«АРИЗОНА ДЕЙЛІ СТАР»
США ДУЖЕ ВИННІ В АФГАНСЬКІЙ КОРУПЦІЇ
Ми допомогою і контрактами
посилили одного з найгірших хижаків афганського суспільства.
Хижаків, відповідальних за порушення закону й порядку,
і безпеки, що призвело до посилення «Талібану».
ЧЕРВЕНЬ 2010 РОКУ
Моя бригада служила у Південному командуванні в Кандагарі.
І чим ближче ми підходили, тим чіткіше усвідомлювали.
Зустрічали тих, хто йшов із зони,
до якої ми йшли.
І я говорив з одним із них, і він був дуже худим,
обличчя було все червоне.
І він сказав: «Хлопці, ви… Ви там утратите людей».
Вони… Декого з вас уб'ють.
Казали: «Якщо ви хочете вляпатися в лайно,
то тут є куди вляпатися».
Ми дісталися крихітної бойової позиції далеко від усього.
Найбільш сільська місцевість, яку я бачив у житті.
Як ілюстрація з дитячої Біблії.
Мазанки, макові поля, виноградники рядами.
Ми замінили хлопців, які загралися.
Обрізані рукави, бороди.
Вони діяли майже без нагляду.
ШТАБ-СЕРЖАНТ КЕЛЬВІН ГІББС
Якщо буде знайдено докази, то це був пекельний взвод.
П'ять солдатів США, звинувачених у вбивствах мирних афганців
просто тому, що могли.
Ще семеро їх прикривали.
На додачу знущання з тіл, постріли з засідки в цивільних афганців,
куріння марихуани, побиття рядового, який забив на сполох.
То були ті люди, які вбивали цивільних.
Вбивали й спотворювали тіла.
І місцеві знали.
А потім це стало світовими новинами.
Ми йшли на позиції, де американців не надто любили.
Знаєте, нам так ніколи й не пояснили, у чому саме полягала місія.
За кілька місяців після розгортання прийшли в село,
де, як нам казали, почався рух «Талібану».
По дорозі назад терорист-смертник увійшов до колони й просто підірвався.
Він був одягнений, як звичайний місцевий фермер,
у халаті, ніс якісь поліна,
і він винищив центр нашої колони.
Нас це всіх привело до тями.
Саме тоді все стало справжнім.
Він убив п'ятьох. Трьох американців і двох афганських солдатів.
Це цілком змінило наше ставлення до служби в Афганістані,
змінило стосунки з місцевими,
і цілковито вбило ідеалістичну картину, яку ми мали,
щодо того, що буде досягнуто нашим розгортанням.
Тепер якщо до нас підходять цивільні,
навіть якщо привітатися, цілься в них.
Так серця й душі не завоюєш.
Мене підлітком навчили, що ми краща у світі країна.
І на нас нападають, тому що
нам заздрять, бо ненавидять нас за нашу свободу.
Я пішла служити офіцером у 2011 році.
Коли я перебувала в Афганістані,
я справді вірила, що ми прийшли допомагати афганцям.
Не можна за допомогою організації, призначеної для насильства,
побудувати здорове й безпечне суспільство.
Якось я бачила, як плакав командир роти піхоти.
А це в армії рідкість.
Він отримав завдання:
«Треба будувати стосунки з місцевими».
Він це робив.
Він рік розбудовував довіру, пережив чимало складнощів.
А тоді йому наказали знищити все, що він створив.
І він розридався в кабінеті, бо знав,
як і я, яка то була зрада афганського народу,
якому ми там мали допомагати й служити.
Можете з нею поговорити й сказати, що я не хочу лякати дітей?
Розумієте? Просто повідомте, що робитимемо.
Може, на початку розгортання шанс був.
Але в кінці розгортання вони нас точно не любили.
Вони усвідомили, що нам не було особливо діла до Афганістану.
Ось чому існує фраза,
яку вже підхопило покоління солдатів після 11 вересня,
а саме: «Я йду заради тих, хто зліва й справа».
«Ми братство».
Тож ось твоя мета. Б'єшся, просто щоб не померти.
Під час нападу терориста-смертника
загинув один із наймолодших хлопців у нашому взводі.
Як медик, коли в нас за 30 хвилин до того стріляли,
той солдат сказав мені: «Лікарю, я не хочу загинути».
Тобто він був дуже сильним хлопцем, і він так каже:
«Слухай. Я не хочу загинути».
Коли я за 30 хвилин побачив його тіло,
здалося, наче він казав: «Не дай мені загинути».
За відсутності єдиної цілісної оповіді
про ці війни,
солдатам легко перебрати відповідальність
за те, у чому вони не винні.
І звести війну у свідомості до власних малих жахливих переживань.
Такою й стала моя війна.
І у своїй війні я був негідником.
І оповідь у мене в голові, зрештою, склалася як
розповідь про медика, який не врятував друга.
Сержант взводу зібрав взвод і сказав:
«На вас чекає найважче, а саме повернення додому».
Ми так: «Що ти…?»
Ми так: «Про що це ти?»
«Найважче позаду».
А він нам: «Найважче попереду, і це буде…»
Боже.
«Це повернення додому».
І жоден із нас не знав, що він мав на увазі, коли це казав.
Але він був цілком правий.
Він був цілком правий.
МИ ТЕБЕ ЛЮБИМО, СИНУ!!!
Я аж потім зрозумів, як сильно змінився.
Досі є…
та частина мене, яка загинула в Афганістані…
яку я ніколи не поверну.
Особливо пам'ятаю, як однієї ночі у сторожовій вежі в Афганістані,
зрозумів, яка американська свобода.
Що «свобода» означає у цій країні?
І це свобода вдавати.
Уважаємо власні вигадки своїм правом.
Стріляють з лівої частини стіни!
Бачу їх.
А коли їдеш у Афганістан,
усе це наче знімає пелену з очей.
Дідько!
Нас уб'ють. Хапай бісову зброю!
Назад! Хутко!
Дідько!
Гей! Допоможіть!
Нині я нарешті зміг подзвонити,
очікував почути: «Я так скучила».
І усе таке.
Ні. Телефоную додому,
і чую: «Так. Усе гаразд. Я на вечірці».
«Мені тут так весело».
Навіть не спитала, як мої справи.
От тоді я й зрозумів,
що усім начхати на те, що ми тут робимо.
Типу…
ніхто вже й не згадує про теракти 11 вересня,
а я тут саме через них.
Це найдовша війна в історії Америки.
І ми застрягли. Ніхто не знає, як виплутатися.
На початку війни в Афганістані
була можливість виявити бен Ладена
в регіоні Тора-Бора.
Щойно шанс впустили, ми вже ніколи не були так близько
до досягнення такої особливої ясності
щодо його місця перебування,
чи організації операції з притягнення його до відповідальності.
У День Праці у 2010 році до Білого дому прийшли з ЦРУ
і повідомили президента, що є підозрілий військовий табір.
У всіх в головах замерехтіли питання.
Може, ймовірно, там Осама бен Ладен.
Переклад субтитрів: Дарія Хохель