Idag hissades amerikanska flaggan över Kandahar.
Den här flaggan hissades tidigare över Ground Zero
och signerades av släktingar till offer i World Trade Center-attacken.
På gatorna i en stad i södra Afghanistan
verkar livet återgå till det normala
efter den islamiska regimens fall.
Efter att Kandahar har befriats blir det tydligt för taliban-ledarna
som är kvar i Afghanistan, och spillrorna av al-Qaidas ledning
som är kvar där,
att spelet är över i Afghanistan.
EFTER TALIBANERNAS FALL
Om talibanerna hade kunnat besvara USA:s krav,
om de hade överlämnat bin Ladin,
om de hade förstört al-Qaidas militärbaser i Afghanistan,
och inte släppt in dem i landet,
så skulle amerikanerna inte ha gått in i Afghanistan.
Deras nederlag var oundvikligt.
Vi sa till talibanerna att de inte skulle kunna stå emot
invasioner i städerna.
De skulle få överge städerna.
Och de borde se över sin strategi.
De skulle inte kunna försvara sina militära centrum.
Och de skulle krossas.
De flesta antog att kriget var över då.
Att ta ner al-Qaida och talibanregimen,
och Afghanistan,
och att förstöra terroristcellerna var bara ett steg
för vissa i Washington, mot ett nytt krig.
Och det är i Irak.
Vi börjar dra resurser från den befogade striden vi förde,
den för att hämnas den 11 september,
för att åka till ett land som inte hade med 11 september att göra.
På min order
har koalitionsstyrkor börjat slå ut utvalda mål av militär betydelse
för att underminera Saddam Husseins krigskapacitet.
EN DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
DEL 4 DET GODA KRIGET
I Afghanistan var slutet av 2001 en period som präglades av optimism.
En period av möjligheter,
där Afghanistan kommer ur de mörka åren
från ungefär 1996 till 2001.
Det var som om fönsterluckorna öppnades, solljuset kom in
och afghanerna såg en möjlighet.
För första gången hörs musik,
förbjudet under taliban-regimen, på högsta volym igen på gatorna.
Långa köer när män väntade på att bli rakade,
obligatoriskt under talibanernas styre.
Folket i Afghanistan fann nytt hopp,
särskilt när det internationella samfundet kom.
När talibanerna är borta återvänder Kabuls folk.
De som inte stod ut med talibanernas intolerans
kommer hem för att leva i huvudstaden igen.
Efter talibanernas fall kom vi till Kabul.
Jag hade med mig min burka, men när jag kom till Kabul
bar många kvinnor inte burka
eftersom Kabul inte hölls av talibanerna.
Jag kunde gå på gatorna
utan att vara rädd för att bli piskad av talibanerna.
Det kändes som att jag kunde andas som människa igen.
Den amerikanska militären är väldigt skicklig på att utkämpa krig,
på att besegra fiender.
De är inte alltid så bra på att lista ut vad som kommer efteråt.
När talibanerna drivits ut ur Kabul och Kandahar
och ur landet i stort,
hade USA:s militär ingen plan för vad som skulle ske sen.
Hur hjälper man landet att bli stabilt igen?
Hur hjälper man dem med grundläggande tjänster?
Hur hjälper man dem att bli en del av den moderna världen?
Det var inte riktigt tydligt
vad vi ville göra och när vi ville göra det.
Vi visste helt säkert att
vad som än hände i Afghanistan, skulle det aldrig mer vara en bas
för en attack utanför Afghanistans gränser mot vårt land.
Därefter blev vi oense.
Man måste bygga upp nationen från grunden om man vill få till det.
Man måste ha kommunikationsledningar,
bra vägar så att man kan flytta styrkor som man behöver,
så att bönder får varor till marknaden, och så vidare.
Minimalistlinjen sa: "Vi bryr oss inte om detta.
Vi ska inte… Vi lämnar landet."
Det var Rumsfeld-doktrinen.
Slå ner en regim som man inte gillar
med minsta möjliga kraft och lämna landet.
Tänk inte på resten.
Måste vi komma tillbaka om tio år så gör vi det.
I december 2001 blir general Tommy Franks, krigsbefälhavare för Afghanistan,
kallad till Rumsfeld som säger:
"Vi måste träffa president Bush på hans ranch i Crawford i Texas.
Du måste redogöra alternativen för Irak."
Slaget om Tora Bora hade precis avslutats.
De letade efter bin Ladin. De städade upp i Afghanistan.
Samtidigt får samma general order om
att eskalera planeringen för Irak.
Försvarsminister Rumsfeld träffade NATO-ledarna
för att diskutera terrorismbekämpning.
Det enda sättet att hantera globala terrornätverk
är att ta dem på plats.
Bevis från underrättelsekällor, hemlig kommunikation,
och uttalanden från folk som är i förvar
avslöjar att Saddam Hussein hjälper och skyddar terrorister,
inklusive medlemmar i al-Qaida.
Vi sa att Irak inte har relationer med al-Qaida.
Och många sa: "Jo. Det har de. De finns i hela Irak.
Vi borde ta hand om dem medan vi är i Afghanistan."
En stor missräkning.
Många av dessa neokonservativa,
konservativa hökar i Bush-regeringen,
ansåg att det varit fel att låta Saddam Hussein behålla makten.
Att USA borde ha åtgärdat honom tio år tidigare,
de hade chansen och missade den.
De såg det här som en möjlighet att göra nåt åt det.
Vi försökte övertyga hela FN om
att Saddam och bin Ladin utvecklade massförstörelsevapen.
Det var Colin Powells tal.
Jag vill uppmärksamma er på det potentiellt mer olycksbådande bandet
mellan Irak och al-Qaidas terrornätverk.
Ett band som kombinerar klassiska terrororganisationer
och moderna mordmetoder.
Vi visste att det var struntprat.
Men sen tänkte vi:
"De kan ha information som vi saknar."
Senare fick vi veta var informationen kom ifrån.
Den kom från Ibn Sheikh al-Libi.
När han tillfångatogs, torterades han
till att erkänna att bin Ladin och Saddam samarbetade med vapenutveckling.
Utrikesminister Powell sa att informationen kom
från Ibn Sheikh al-Libi.
Jag kan redogöra för en terroristledare
som berättar att Irak tränat al-Qaida i hanteringen av dessa vapen.
Lyckligtvis är den ledaren nu häktad och han har berättat sin historia.
Nu står 65 000 amerikanska trupper redo i Persiska viken.
Om president Bush ger order,
skulle antalet explodera till 250 000 inom tre till fyra veckor.
USA klargjorde sin ståndpunkt.
Vi kunde inte ta risken att Saddam Hussein och hans allierade
använde massförstörelsevapen mot oss eller våra allierade.
Min regerings politik, vår regering, den här regeringens,
är ett regimskifte.
Vi låter inte världens värsta ledare
hota oss med världens värsta vapen.
Vi kommer inte att backa från ett krig.
Inspektioner är inte ett mål i sig själva.
Ett befriat Irak kan visa frihetens kraft
för att förvandla Mellanöstern,
genom att föra hopp och framsteg till miljontals liv.
Från San Francisco till Oregon till Tampa,
samlades demonstranter mot kriget.
Jag tycker verkligen att kriget mot Irak är fel.
Det fanns nästan enhälligt offentligt stöd
för att vidta militära åtgärder i Afghanistan efter 11 september.
Situationen med Irak var annorlunda.
Irak hade inte attackerat oss.
Det blev en väldigt lidelsefull, till och med bitter,
öppen debatt om vad man skulle göra med Irak, om något.
Försvarsminister Donald Rumsfeld sa idag
att hur mycket irakierna än förnekar det, så har de massförstörelsevapen.
Massförstörelsevapen i Saddam Husseins händer,
och hans kända kontakt med terrorister, inklusive al-Qaida-terrorister,
är ett för stort hot för att fortsätta tolereras.
Det är ingen tvekan om
att journalister borde varit mer skeptiska
till Bush-regeringens säljkampanj
om massförstörelsevapen i Irak,
och att Saddam Hussein var beredd att använda dem.
Amerikansk underrättelse tror
att Saddam Hussein har dödliga mängder mjältbrand och botulinumtoxin,
som är ett av de farligaste gift man känner till.
Han har kontakter i Sudan och Afghanistan med terrorister.
De hade kontakt mellan Atta och en irakisk diplomat.
Vi har säkra bevis för närvaro i Irak
av al-Qaida-medlemmar.
Det finns ingen tvekan om
att Saddam Hussein har massförstörelsevapen.
Jag insisterar på att det fanns en relation
mellan Saddam och al-Qaida,
eftersom det fanns en relation mellan Irak och al-Qaida.
Vapeninspektörernas chef, Hans Blix, har lämnat sin slutrapport.
Han säger att man inte hittade bevis på massförstörelsevapen i Irak.
När vi åkte till Irak och insåg att det var struntprat,
att allt var falskt, frågade de Ibn Sheikh varför han ljugit.
Han sa: "Ni torterade mig. Jag gav er det ni ville."
I maj 2003
åker Rumsfeld till Kabul och förklarar att de stora stridsoperationerna är över.
Det var samma dag som Bush klev upp på hangarfartyget från San Diego
och sa: "Uppdraget fullbordat i Irak."
Bush-administrationen hade planerat
att utropa det samma dag som krigen var över.
Men de hade ju fel.
Arbetare i Irak har sköljt bort blod från gatorna
efter att tre amerikanska soldater och två dussin irakier dödats.
Vi gick in i Irak för att vi trodde att han hade massförstörelsevapen.
Det hade han inte.
Det verkar som att det inte fanns massförstörelsevapen där.
Du sa att du visste var de var.
Nej. Jag sa att jag visste var de kunde finnas…
Du sa att de var nära Tikrit, nära Bagdad,
och åt norr, öst, söder och väst.
Det var dina ord.
Vi gick in i Irak
på grund av Saddam Husseins massförstörelsevapen.
Och det visade sig vara helt falskt.
Antalet amerikanska dödsfall har gått över 2 000.
Det var inte bara att det gick fel i Irak, utan hela skälet till det var fel.
Det var inte sant.
Ingen av orsakerna som angavs
för att gå in i Irak, var sanna.
Jag tror det är lite av en överdrift.
Det handlade inte bara om massförstörelsevapen.
Det var inte det enda skälet.
Saddam Hussein är en mordisk diktator
som är beroende av massförstörelsevapen.
Om han förstod krisen
som han åsamkat sig själv och sitt folk
på grund av att han utvecklat massförstörelsevapen…
Han skulle kunna ge massförstörelsevapen till terrorister för användning mot oss.
De bröt mot FN:s resolutioner 16 gånger, 16 olika FN resolutioner.
De lydde inte.
De lät inte vapeninspektörerna…
De vägrade att följa
minst 16 resolutioner från Förenta nationerna.
President Bush tyckte att det borde ge konsekvenser.
Strategisk narcissism är att se världen endast i relation till oss,
och att anta att det vi gör är avgörande för ett gynnsamt resultat.
Folk debatterar ofta
om vi borde ha invaderat Irak 2003.
Det vore mer givande att debattera
vem fan som trodde att det skulle vara lätt, och varför?
Många av besluten som fattades under det året,
från 2003 till 2004,
gjorde det som redan var en mycket svår situation, mycket värre.
Jag önskar att vi fått rätt information.
Skulle det ha blivit ett krig i Irak då?
Om han hade massförstörelsevapen?
-Absolut. -Om ni vetat att han inte hade det?
Jag förstår vad du menar.
Det är en intressant fråga. Det går inte att ändra på det nu.
Det är svårt att spekulera i.
ÖVER 4 400 AMERIKANSKA MILITÄRER OCH OMKRING 200 000 IRAKISKA MEDBORGARE
HAR DÖTT I IRAKKRIGET.
När man ser på de senaste 20 åren
är det svårt att ignorera att invasionen av Irak var
det som stoppade våra framgångar
i kriget mot terrorismen.
Det var inte bara invasionen som spelade bin Ladin i händerna,
att väst under ledning av USA, förde ett krig mot islam,
att de skulle invadera muslimska länder och ockupera dem.
Men det påverkades ännu mer av bilderna som visades på teve
från Abu Ghraib.
Det gav en materiell dimension till det,
som framhävde att de befriade Irak.
Militären har beskrivit bilderna
på soldater som misshandlar fångar, som ett fåtal personers gärningar.
Men hur många visste vad som skedde
i Abu Ghraib-fängelset utanför Bagdad?
Det faktum att vi invaderade Irak
har utpekats av många personer
som ett av de största misstagen inom amerikansk utrikespolitik.
Om man ser tillbaka och frågar sig vad som gick fel,
så var den största vändpunkten kriget i Irak.
År 2001 och 2002 var Afghanistan…
Det fanns liv, hopp och glädje.
Det var fantastiskt.
Men resurserna, uppmärksamheten,
många trupper, särskilt specialstyrkorna, flyttades ut.
Några år senare börjar talibanerna komma tillbaka.
De två händelserna är inte utan samband.
Två hemska krig var igång samtidigt,
och administrationen kämpar med att hantera dem samtidigt.
Under resten av Bushs styre
låg fokus på Irak och Afghanistan var eftertanken.
De pratade inte engelska i närheten av oss.
Ens granne kan vara vem som helst.
Jag föddes år 1948.
Jag fick en vision som sa: "Feisal, du ska åka till USA
och leva resten av ditt liv där.
Din roll kommer att vara att introducera islam och dess andlighet
i den amerikanska vardagen."
USA som ideal är något mycket värdefullt.
Tanken om alla människors jämlikhet
är en mycket djupgående sanning.
Det är något som faktiskt uttrycker
det universella värdet av alla religioner i världen.
Efter 11 september upptäckte jag att det är i dessa krisstunder
som vi som ses som talesmän eller ledare i våra trossamhällen,
måste engagera oss och förklara.
Jag hade en vision om ett islamiskt samhällscentrum
som skulle vara den muslimska versionen av KFUM.
Vi skulle anordna sportevenemang, föreläsningar och paneldiskussioner
för att få folk från olika trossamhällen
att spela ihop, lära känna varandra och ha kul tillsammans.
Det ger en känsla av gemenskap.
Man väntar sig många deltagare i dagens protest
mot det islamiska centret som nyligen fick bygglov
i närheten av Ground Zero.
Striden om moskén vid Ground Zero…
Moskén vid Ground Zero…
-Ground Zero-moskén. -Moskén här på…
Ground Zero-moskén.
Fox News visste att namnet "Ground Zero-moskén"
skulle väcka den sortens passion som de ville väcka.
Argumenten var inte sammanhängande.
Det finns tecken på att moskébygget bedrivs av Muslimska brödraskapet.
Vi kallar det ett sharia-rekryteringscenter,
för det är det han gör.
Om de bygger upp en moské här
i skuggan av World Trade Center innan vi har byggt upp det igen,
vad kommer härnäst?
Ingen moské. Inte här, inte nu, inte någonsin.
Ingen moské!
Moskén är olämplig
med hänsyn till de anhörigas lidande.
Det här skapar mer splittring,
mer ilska, mer hat.
De spottar på oss. Bygg den nån annanstans.
Vi borde inte bygga en moské för att belöna terroristerna.
GROUND ZERO ÄR EN BEGRAVNINGSPLATS INGEN MEGAMOSKÉ PÅ HELIG MARK
Jag tvingades att ge upp det projektet.
Det var smärtsamt.
Smärtsamt.
För jag visste att det skulle ha blivit en stor succé.
Och det skulle ha blivit en modell…
…för hur man bygger gemenskap över skillnader.
Fira våra olikheter, men ändå skapa en känsla av gemenskap.
Tänk om vi kan lösa det problemet i USA.
Hur mycket gott skulle det skapa?
Vi har spenderat över 600 miljarder, snart en biljon.
Vi har förlorat över 4 000 liv, vi har 30 000 skadade,
och viktigast av allt,
ur ett strategiskt säkerhetsperspektiv,
så kommer al-Qaida tillbaka, starkare än någonsin sedan 2001.
Vi tappade fokus.
När Barack Obama ställde upp i presidentvalet
denna karismatiska person som aldrig tjänstgjort i militären,
hade han redan uttalat sig offentligt om
att kriget i Irak var ett misstag, och att om han blev vald
skulle trupper dras tillbaka från Irak.
Han kunde inte vara mot båda krigen.
Irak det dåliga kriget och Afghanistan det goda kriget.
Folket i Afghanistan söker löftet om en bättre framtid.
Men ännu en gång
har vi sett hoppet om en ny dag förmörkas av våld och osäkerhet.
Han skulle klara upp kriget i Afghanistan.
Efter åtta år, varav några år där vi inte hade
resurser eller strategier för att få jobbet gjort.
Jag avser att avsluta jobbet.
Men vad händer då?
Några månader efter att Obama invigts
skiftar kalkylen i Afghanistan för honom.
Stan McChrystal skickas till Kabul.
Han ska utvärdera situationen på marken och meddela
vad han behöver för att vända situationen i Afghanistan.
Det är väldigt svårt och ibland kräver det tålamod,
och ibland måste man vara villig att acceptera större risker.
Han skriver en hemlig bedömning
som inkluderar en rekommendation gällande fler trupper.
De vill ha upp emot 80 000-90 000 trupper till.
Åtminstone runt 30 000 trupper till.
Obama hamnar i ett dilemma
eftersom presidenten har sagt att Afghanistan är det goda kriget.
Han ska vända på kriget i Afghanistan.
Och nu säger den amerikanska generalen att han inte bara behöver 10 000 trupper,
utan tiotusentals trupper.
De ytterligare 40 000 skulle ge 100 000 amerikanska trupper i Afghanistan.
Det här är en enorm mängd resurser
i en tid då ekonomin är ansträngd eller till och med går omkull.
UTMÄTNING TILL SALU
Den nya taktiken fokuserades på upprorsbekämpning.
Den kallades COIN. En hemsk akronym, C-O-I-N.
Hej. Hur mår du?
Hur skiljer det sig från kontraterrorism?
Kontraterrorism är mer taktiskt. Det handlar om att förhindra attacker,
att döda eller gripa skurkarna,
göra det svårt för terrorister att agera,
och stärka potentiella mål som terrorister kan slå till mot.
Upprorsbekämpning är något annat.
Det handlar inte bara om att förhindra terrorism eller attacker,
utan om att omforma samhällen,
så att ideologin som föder önskan att gå med i extremistiska rörelser,
att utföra våldshandlingar,
styrs i en annan riktning eller förändras.
Man försöker i princip göra om samhället
så att tankeprocesserna som ger upphov till terroristrekrytering
och radikalisering på något sätt stoppas,
eller elimineras av dessa förändringar
som ger bättre styrelseformer, utbildning, större läskunnighet,
och högre socioekonomisk levnadsstandard.
Detta startar en djupt betänksam process
för presidenten och medlemmarna i krigskabinettet.
De samlas i Vita husets situationsrum.
Runt bordet sitter Obamas bästa rådgivare.
Vicepresident Joe Biden sitter vid hans sida,
försvarsminister Bob Gates är där,
och Hillary Clinton, utrikesministern. CIA-chefen är där.
Diskussionen går fram och tillbaka, med militära ledare som argumenterar för
att man måste öka antalet trupper.
Biden och andra föreslog ett alternativ
som var mer snävt fokuserat på al-Qaida.
Det var ett mycket snävare mål.
Det blev lite spänt emellanåt.
Generalerna och vicepresident Biden hade inte mycket till övers för varandra.
Presidentens beslut blir en jämkning mellan det generalerna vill
och det vicepresident Biden råder honom att göra.
Men han säger två saker till militären.
Ett. Deras uppdrag måste vara fokuserat.
Två. Han kommer bara att skjuta till trupper under 18 månader.
Sen måste trupperna komma hem.
Han sätter en tidsgräns.
Presidenten skickade ett insäljningsteam till Capitol Hill,
där de ställde sig tveksamma till presidentens order
att börja dra tillbaka trupper i juli 2011.
Det ger fel intryck till våra vänner och fiender.
Det ger fel intryck till de män och kvinnor
som vill åka dit och vinna.
Krig är en viljornas kamp.
Vi meddelade fienden när vi skulle dra oss tillbaka.
Vi berättade flera år i förväg
hur många trupper vi skulle ha och vad de skulle göra.
Det var som ett manus för kriget, och vi gav det till fienden
i hopp om att de skulle följa det.
Yrkesmän,
militärer som jag, gör honnör och verkställer.
Det var det vi gjorde.
Jag läste inte nyheterna, jag visste inget om politik.
Jag visste att vi blev attackerade, men jag visste inte av vem.
Jag förstod inte ens den politiska miljön
runt 11 september.
Det var pliktkänslan,
viljan att tjäna mitt land.
Så, tio dagar efter att jag tog examen,
gick jag med i marinkåren.
Skickades till Afghanistan.
Vår befälhavare sa:
"Världen har ögonen på er."
Det är dags att ändra spelreglerna,
att tvinga talibanerna att reagera istället för tvärtom.
Han försökte få oss att inse stundens allvar,
detta historiska ögonblick.
Detta kommer att bli en viktig händelse i kriget i Afghanistan.
-Du är en del av historien. -Jag är en del av historien.
Ursäkta.
Det var den största helikopterinsatsen sedan Vietnamkriget.
Min första dag i strid.
Jag minns hela helikopterresan.
Man sitter packade som sardiner,
alla sitter nästan ovanpå varandra.
Man känner lukten av diesel.
Man hör inte ens vad man tänker.
Vi hade talen i bakhuvudet.
De sa:
"Några av dem du står bredvid kanske inte överlever."
Vi visste att vi gick in i en eldstrid.
År 2009 är talibanerna på väg tillbaka.
De är på frammarsch.
Vi hade kartor som visade vilka som kontrollerade vilka distrikt
i de olika provinserna i Afghanistan.
Distrikten började gradvis byta färgen vi gett dem
för talibanerna eller andra grupper.
Militärkampanjen som vi har påbörjat i Afghanistan
kommer att utvecklas under de kommande 18 månaderna.
Som många av oss har noterat,
kommer det att bli svårare innan det blir lättare.
Den 2 juli, 2009.
Det var tyst i 20 eller 30 minuter…
Sedan blev vi beskjutna.
Fortsätt! Vi kan inte stanna.
Kom igen! Fortsätt!
De angrep oss på så långt avstånd
att jag inte ens kunde se varifrån jag blev beskjuten.
De är högst upp i byggnaden.
Det låter som smällare, fast de är väldigt nära.
Vi vet inte vilka som är goda och vilka som är onda.
Talibanerna bär inte uniformer.
De smälter in med lokalbefolkningen.
-Varifrån skjuter de? -De skjuter bara på oss.
-De är bra på att gömma sig. -Man ser dem inte.
Vi får höra att fallskärmsräddarna är på väg.
Det betydde att någon hade blivit skjuten.
-Nu! -Jag fixar det!
Personen som blivit skjuten var vicekorpral…
Ursäkta.
Vicekorpral Charles Seth Sharp från Adairsville i Georgia.
-Kom igen, Sharp! -När kommer den?
-Kom igen! Kom igen, Sharp! -Kom igen.
Sharp!
Hans gruppmedlemmar ropar hans namn och säger: "Sharp, vakna. Vakna, Sharp."
Han vaknar inte.
Blod rinner ut på marken.
-Vi måste sticka. Kom nu. -Sharp.
De lyfter upp honom och marinsoldaterna springer med honom.
De går in i en byggnad. Fältsjukvårdare börjar jobba på honom.
Sharp förblöder.
Han klarar sig inte.
"Vad gör jag här?"
Vi visste inte vad vi gjorde. Vi visste inte vad målet var.
Jag avfyrade inte en enda kula förrän den 31 juli 2009.
En kille går ut från sitt gömställe med en AK-47.
Det var så tydligt.
Jag siktade lågt och pepprade honom med skott.
Jag har tänkt mycket på den dagen, den 31 juli.
Personen jag sköt såg inte ut att vara äldre än 15.
Jag har tänkt på hur vi hamnade där.
Vem var personen?
Var de verkligen talibaner eller tvingades de slåss?
Tänk om någon invaderade mitt land? Skulle jag skjuta?
Vad är skillnaden mellan den sovjetiska ockupationen
och den amerikanska ockupationen?
Är det nån skillnad?
Kan vi kalla det ockupation…
F.D. LEDARE FÖR MUJAHIDIN
…men inte det här?
Afghaner kämpar mot amerikansk närvaro i Afghanistan
med samma motivation som mot Sovjet.
Det är ingen skillnad mellan krigen eller mellan ockupationerna.
Det är ingen skillnad
mellan motstånden mot ockupationerna.
Igår kallade de oss frihetskämpar.
Men när vi gör samma sak idag, kallar de oss sina fiender,
och de kallar oss terrorister.
Är nån träffad?
IED-hotet var så stort
att vi varje vända fick flertalet multiamputerade.
En amerikansk militär dog under tisdagen
av skador han fick i en IED-attack i västra Afghanistan.
Hans död kommer efter att sju andra militärer
dödades i Afghanistan, i tre separata attacker på måndagen.
I lerjorden i Helmand är det lätt att gräva ner en IED.
Det är som en kanna med explosivt pulver,
en sprängkapsel och något att antända med.
Enkla att tillverka.
Talibanerna sa att de kunde begrava dem på några minuter.
De täckte dem med jord och hällde vatten på dem.
Solen värmde så mycket, att inom tio minuter
kunde jag inte peka ut dem.
Det fanns inga spår alls, inga tecken på att det fanns en IED där.
Varje steg man tog oroade man sig för att kliva på en IED.
De satt i dörröppningar, gränder, diken, de var överallt.
Man tänkte att man skulle trampa på dem
och sprängas i bitar.
Det var en hemsk känsla.
Eftersom de tvingades vara så försiktiga,
tog det timmar att färdas några kilometer.
Talibanerna såg dem på kilometers håll.
Marinkåren hade olika sprängämnen,
och en så kallad MICLIC.
Det som var som en nio meter lång strumpa med en handgranat varannan meter.
Det var coolt.
Den rensade upp vägen en bit åt dem.
Det var så de tog sig genom byarna i Sangin.
De förstörde ofta afghansk egendom,
för att säkra vägen tio till 12 meter framåt.
Det är definitivt ett hål.
Snyggt hål. Jag är stolt över mig själv.
Många afghaner, särskilt i Sangin, sa: "Talibanerna gör inte så här.
Ni har lovat oss säkerhet så länge,
men det blir värre." Det blev värre.
Jag är grävande reporter på The Washington Post.
Jag fick ett tips om att Michael Flynn hade gett en intervju
till generalinspektören för Afghanistan om kriget.
Vi tänkte: "Vi vill veta vad Flynn sa."
Flynn hade rykte om sig att vara rättfram och uppriktig.
Vi gör en anmälan till en domstol.
Det tog ett tag att ta sig igenom, sen gav de oss intervjun.
Varje mätbar aktivitet misslyckas.
Är Afghanistan bättre idag än förr?
Talibanerna har tagit över Marjah igen
och snart tar de Lashkar Gah.
Han är svidande i sin kritik gällande hur det går,
och att de ansvariga för kriget inte var realistiska gällande läget.
Och det är från 2002 till idag.
Alla gjorde ett bra jobb, vi gör ett bra jobb.
Verkligen?
Om vi gör ett så bra jobb, varför känns det då som att vi förlorar?
Han motsäger det amerikanska tjänstemän har sagt offentligt i åratal.
Det amerikanska folket serverades varje år en historia om
att det gick bra.
Vinner USA kriget i Afghanistan?
Vi har gjort stora framsteg under det senaste året.
Vi har haft stor framgång med uppdraget.
Vi är på väg att uppnå våra mål.
Trots att de visste hela tiden att det fanns stora problem
som skulle hindra oss från seger.
Sen fick vi reda på att generalinspektören intervjuat hundratals andra
för samma program, "Lessons Learned."
Där startade en tre år lång kamp med generalinspektören.
Till sist fick vi tag på anteckningar från över 400 intervjuer,
många kopior av ljudinspelningar
med alla de som hade varit inblandade i kriget.
Vi invaderar inte fattiga länder för att göra dem rika,
eller auktoritära länder för att göra dem demokratiska.
Vi invaderar våldsamma länder för att göra dem fredliga.
Och vi misslyckades med det i Afghanistan.
General David Richards från Storbritannien var NATO:s befälhavare
för de amerikanska NATO-styrkorna i Afghanistan, 2006 och 2007.
I hans intervju stod det: "Vi hade ingen strategi.
Vi hade ingen strategi.
Vi hade mycket taktik, men ingen strategi."
Befälhavaren säger att de inte hade nån strategi.
Generalen som ersätter honom, Dan McNeill, fyrstjärnig general i armén.
"Vi hade ingen strategi."
"Jag försökte få en definition av seger innan jag åkte dit."
Han frågade folk i Vita huset och i NATO,
och ingen kunde svara.
Vi hade ingen strategi eller en definition av vad seger betydde.
Generalerna som ansvarar för kriget.
Det är häpnadsväckande läsning.
Det var inte vad amerikanerna fick höra år efter år.
Raka motsatsen.
Chris Kolenda pratar om korruption.
Han säger: "År 2006
hade den afghanska regeringen organiserat sig till en kleptokrati."
Kolanda säger: "Jag vill använda en cancerliknelse.
Småskalig korruption är som hudcancer.
Den går att åtgärda och man kommer nog att klara sig.
Korruption inom ministeriets högre nivå är som tjocktarmscancer.
Den är värre, men om den hittas i tid klarar man sig nog.
Kleptokrati är dock som hjärncancer. Det är dödligt."
Och 2006 säger han att det var en kleptokrati.
Det är som en dödlig hjärntumör.
Den amerikanska exitstrategin från Afghanistan
har utgått från utvecklingen av Afghanistans armé.
Det låter bra på papper.
Vi hjälper dem att bygga en armé utifrån vår modell,
för det är det vi kan.
Men problemet är att det inte fungerade i Afghanistan.
Den väldigt låga läskunnigheten bland afghanerna
innebar att vi företog oss träning av rekryter,
ett träningsläger för afghanerna.
Vi skulle lära de afghanska styrkorna läsa och räkna på första klass-nivå.
Så grundläggande var det.
Vi företog oss
att ge de afghanska styrkorna grundläggande läskunnighet,
medan vi tränade dem,
för att ta över ansvaret för stridsinsatser.
De rökte marijuana mitt under strid.
De hade ingen skyddsutrustning.
De begick brott regelbundet.
De sålde bränsle, vapen och fordon som de hade fått.
Jag åkte med till kontrollpunkter
där killarna var så höga på heroin att de inte kunde stå. De somnade.
Det var extremt vanligt, särskilt i söder och öst,
över hela landet, för den afghanska armén i vissa fall,
men absolut för polisen, att ha chaipojkar, tepojkar.
Amerikanska marinsoldater besökte baser och höll möten
och pojkarna serverade dem te.
Pojkarna var alltid 11, 12, 13 år gamla.
De var ofta väldigt vackra och alla kände till
att de även användes som sexslavar på nätterna.
De var unga pojkar som hade kidnappats av polisen
enbart för det syftet.
Andemeningen var att talibanerna var de onda,
afghansk polis, armé och regering är goda, och vi vinner.
Men så är inte alls om man frågar afghanerna.
Vi spenderade för mycket pengar, för fort,
i ett för litet land, med för lite tillsyn.
SIGAR är generalinspektörernas kontor.
Vårt jobb är att övervaka hur pengarna till återuppbyggnad,
i Afghanistan spenderas.
Vi utreder bedrägeri, slöseri och övergrepp.
Vi har varit i Afghanistan i 18 år
och spenderat mer på återuppbyggnad än på Marshallplanen för Europa.
När jag kom dit
var det mesta av pengarna borta, med väldigt lite tillsyn.
Av de 140 miljarder dollarna
hade cirka 80 procent gått till säkerhet.
Att betala polislöner, anställa poliser,
betala för uniformer, ammunition, vapen, sjukhusvård.
De lokala politikerna, de lokala krigsherrarna fick kontrakt.
Gemene man i Afghanistan inser att de som har makt
är de som får betalt av den amerikanska regeringen,
som tjänar mycket pengar.
Vi hittade många kontrakt som var totala katastrofer.
Jag tror att ett av de största
var inköpet av militärflygplan åt afghanerna.
Det kallas G.222 och det är ett litet fraktplan.
Vi spenderade 400 miljoner dollar på det.
Vi köpte dem från ett skrotupplag i Italien.
Italienarna erbjöd oss dem.
De var inte flygdugliga.
Det var en total katastrof.
Alla flygplanen skrotades.
Ett annat exempel, och detta är ett exempel på MilCon,
militärkonstruktion,
var det vi kallar "64K".
En byggnad på 6 000 kvadratmeter.
Det var ett högkvarter som byggdes i Camp Leatherneck.
Generalen som var ansvarig för truppuppbyggnaden
nere i söder, sa till militären:
"Jag tänker inte använda den.
Jag är inte här när den är klar. Bygg den inte."
Men det gjorde de ändå.
Det var en katastrof som kostade 36 miljoner dollar.
-Användes den aldrig? -Aldrig.
Man försökte investera i Afghanistans kashmirindustri.
-Ja. -Vad handlar det om?
Ett av deras koncept var att flyga över
ovanliga italienska vita getter
för att avla med deras getter,
och skapa glada getter.
Det skulle förbättra kashmirindustrin.
De ville ha snabba resultat.
Personen som skulle driva det,
som kunde något om uppfödning av getter
och kashmirindustrin, sa upp sig.
Hon sa att man på ett eller två år inte kan göra nåt som tar tio år.
Efter vad vi såg,
avlivades många av getterna på grund av sjukdom.
Sättet de hölls på gjorde att de inte mådde bra.
Vissa åts upp.
Ett år senare hittade vi inga getter.
Vi, den amerikanska militären,
beslöt oss för att ge kamouflageuniformer till den afghanska armén.
Vi lät generalen som ansvarade för afghanska armén
välja utformningen av kamouflageuniformen.
Han gillade en design som kallas skogsgrön.
Problemet är att mindre än fyra procent av Afghanistan är skog.
För det andra valde han en design ur en bok
som den amerikanska militären inte äger mönstret till.
Vi fick betala extra till någon annan för mönstret.
Vi köpte och betalade för
jag tror 30, 40 procent över vad en normal uniform kostade.
Vi köpte fel uniform till högre kostnad till den afghanska militären.
Jag fick ofta frågan: "Hur mycket pengar har vi slösat bort?"
En grupp fick i uppgift att titta på det och reda ut om det var slöseri
bedrägeri eller bara dumhet.
Vi tittade bara på 70 eller 60 miljarder.
Vi kom fram till att ungefär 30 procent av de pengarna
hade försvunnit i bedrägeri, slöseri och misskötsel.
AFGHANISTANS PRESIDENT
Karzai var landets president i 13 år.
Det är en lång tid.
För lång tid.
Karzai kom in, en väldigt mild
och försynt ledare från Kandahar.
När han lämnade posten 13 år senare är han en väldigt mäktig,
väldigt arrogant, nästan en potentat.
Han styrde över detta spektakulärt korrupta
kriminella företag som den afghanska regeringen är.
Amerikanerna hade ett namn för det.
Militären har en akronym för allt.
Förkortningen för den afghanska regeringen var VICE.
Det stod för "Vertically Integrated Criminal Enterprise."
Karzai var varken mer eller mindre korrupt än de andra,
men han översåg och skyddade det hela.
Vi amerikaner trodde nog felaktigt
att han var oumbärlig och att vi inte fick göra honom upprörd.
Vi måste ge honom det han vill ha och behöver, och det gjorde vi.
Vi skapade en monstruös best som levde på vanliga afghaner
och tvingade dem till talibanerna.
USA HAR STOR DEL I AFGHANSK KORRUPTION
Vår hjälp och våra kontrakt
gav makt åt de mest rovgiriga i det afghanska samhället.
Rovgiriga personer som låg bakom kollapsen av lag och ordning
och säkerhet, som ledde till talibanernas avancemang.
Min brigad valdes ut till regionalkommando syd, Kandahar.
Ju närmare vi kom, desto verkligare blev det.
Vi träffade några som lämnade området vi skulle till.
Jag pratade med en av dem och han var helt utmärglad
och knallröd i ansiktet.
Han sa: "Ni kommer att förlora folk där.
Några av er kommer att bli dödade.
De sa: "Om ni vill ha lite skoj,
så kan ni hitta på mycket här nere."
Vi kommer ner till en liten utpost mitt i ingenstans.
Det lantligaste stället jag nånsin har sett.
Det såg ut som i en barnbibel.
Lerhus, vallmofält och rader med vinrankor.
Killarna vi ersatte hade satt sina egna spelregler.
Avklippta ärmar, skäggen.
De hade väldigt lite övervakning.
Om anklagelserna styrks, var det en pluton från helvetet.
Fem amerikanska soldater anklagade för mord på afghanska civila,
enbart för att de kunde.
Sju till inblandade i mörkläggningen.
De har även stympat lik, skjutit afghanska civila,
rökt hasch och slagit en menig som avslöjat vad som pågick.
Det var samma killar som dödat civila.
Dödade dem och stympade kropparna.
Lokalbefolkningen visste om det och det blev en internationell nyhet.
Vi var på väg i en situation där amerikaner inte var så populära.
Det förklarades aldrig riktigt vad uppdraget var.
Några månader in i uppdraget gick vi in i en by
där de sa att talibanrörelsen hade startat.
På hemvägen gick en självmordsbombare in i vår formation och detonerade.
Han var klädd som en vanlig jordbrukare
och han bar på en massa vedträn.
Han tog ut mittdelen av vår formation.
Det var en väckarklocka för oss.
Det var ögonblicket då allt blev verkligt.
Han dödade fem personer. Tre amerikaner och två afghanska soldater.
Det förändrade vår strategi för soldater i Afghanistan.
Det förändrade vår relation till lokalbefolkningen,
och dödade våra idealistiska idéer
om vad som uppnåddes med vår utplacering.
Om civila går fram till oss nu,
även om de hälsar, så riktar man vapnet mot dem.
Så vinner man inte över någon.
Jag lärde mig som tonåring att vi är världens bästa land.
Och att folk attackerar oss
för att de är avundsjuka, de hatar oss för våra friheter.
Jag blev officer 2011.
När jag var i Afghanistan
trodde jag verkligen att vi skulle hjälpa afghanerna.
Men man kan inte ta en institution som är utformad för våld
för att bygga upp friska och säkra samhällen.
En gång såg jag en befälhavare för ett infanterikompani gråta.
Och det är ovanligt i armén.
Han fick i uppdrag
att bygga relationer med folk i området. Och det gjorde han.
Han hade byggt upp deras tillit och varit med om mycket med dem.
Och sen beordrades han att förstöra allt de hade byggt upp.
Han bröt ihop på sitt kontor, eftersom han visste
vilket svek det var mot det afghanska folket
som vi var där för att hjälpa och tjäna.
Säg till henne att jag inte vill att barnen ska vara rädda.
Berätta för dem vad vi ska göra.
Vi kanske hade en chans i början av uppdraget.
Men mot slutet tyckte de inte om oss.
De kom på att vi inte brydde oss så mycket om Afghanistan.
Det är bakgrunden till frasen
som omfamnats av soldaterna efter 11 september:
"Jag gör det för killarna till vänster och höger."
"Vi är ett brödraskap."
Det är ens syfte. Man kämpar för att inte dö.
I självmordsbombningen
blev en av de yngsta killarna i vår pluton dödad.
Trettio minuter innan vi blev beskjutna
sa soldaten till mig: "Doktorn, jag vill inte dö."
Det var en tuff kille och han sa:
"Lyssna på mig. Jag vill inte dö."
Trettio minuter senare, när jag hittade hans kropp,
kändes det som om han hade sagt: "Låt mig inte dö."
I avsaknad av en sammanhängande berättelse
runt de här krigen,
är det lätt att soldater tar på sig ansvar för saker som inte är deras fel.
Och att förminska kriget till sina egna små, hemska upplevelser.
Och det blev mitt krig.
I mitt krig var jag skurken.
Berättelsen som fastnade i min hjärna
handlade om en sjukvårdare som inte räddade sin vän.
Vår sergeant samlar oss och säger:
"Ni ska gå igenom det svåraste nu och det är att åka hem."
Vi sa: "Vad menar du…
Vad pratar du om?
Det svåraste är redan över."
Men han sa: "Det svåraste väntar, och det kommer att vara…"
Jösses.
"Det är att åka hem."
Ingen av oss visste vad han menade när han sa det.
Och han hade helt rätt.
Han hade helt rätt.
VI ÄLSKAR DIG, VÅR SON!
Jag såg det inte förrän senare, hur mycket jag hade förändrats.
Det finns än idag…
En del av mig dog i Afghanistan…
…som jag aldrig får igen.
En natt i vakttornet i Afghanistan
insåg jag vad amerikansk frihet är.
Vad menade vi med "frihet" i det här landet?
Det var friheten att låtsas.
Vi tycker oss ha rätt till våra historier.
De skjuter från vänster sida av muren!
Jag ser dem.
Och när man åker till Afghanistan
är det som om gardinen faller ner.
Fan!
Vi kommer att bli dödade. Ta pistolen!
Tillbaka! Spring!
Fan!
Hjälp!
Jag fick ringa ett samtal idag
och förväntade mig att höra: "Jag saknar dig så mycket."
Och alla möjliga saker.
Nej. Jag ringer hem
och de säger: "Ja. Allt är bra, jag festar.
Jag har ett bra liv här."
Frågar inte ens hur jag mår.
Det var då jag insåg
att folk inte bryr sig om vad vi gör här.
Som…
Ingen nämner ens 11 september längre,
och det är anledningen till att jag är här.
Det är det längsta kriget i amerikansk historia.
Och det är där vi är. Ingen hittar en utväg.
I början av kriget i Afghanistan
fanns en möjlighet att bin Ladin befann sig
i Tora Bora-regionen.
Efter det kom vi aldrig mer i närheten av
att uppnå en tydlig bild av var han befann sig,
och hur en operation kan utföras för att ställa honom inför rätta.
CIA kommer till Vita huset runt Labor Day år 2010,
och informerar presidenten om en intressant anläggning.
Frågor surrar i huvudet på folk.
Det kan vara Usama bin Ladin.
Undertexter: Sarah Wallin Bååth