‎Soldații au arborat azi ‎drapelul american în Kandahar.
‎Nu orice fel de drapel,
‎ci drapelul din Zona Zero ‎din New York City
‎semnat de rudele
‎unora dintre victimele ‎atacurilor de la WTC.
‎Între timp, ‎pe străzile unui oraș afgan din sud,
‎viața pare că revine la normal ‎după căderea crudului regim islamic.
‎După eliberarea Kandaharului, ‎liderilor talibani rămași în Afganistan,
‎dar și conducerii al-Qaida decimate, ‎le e clar
‎că au pierdut lupta în Afganistan.
‎KANDAHAR, AFGANISTAN ‎DUPĂ ÎNFRÂNGEREA TALIBANILOR
‎Dacă talibanii ar fi răspuns ‎cererilor americanilor,
‎dacă l-ar fi predat pe bin Laden
‎și dacă ar fi distrus ‎bazele militare al-Qaida din Afganistan
‎și nu le-ar fi permis intrarea în țară,
‎e clar că americanii ‎n-ar fi călcat pe teritoriu afgan.
‎Înfrângerea lor era inevitabilă.
‎Le-am transmis talibanilor ‎că nu vor putea ține piept
‎acestei invazii din orașe.
‎Că vor fi forțați să abandoneze orașele.
‎Că ar trebui să-și revizuiască strategia.
‎Că nu aveau ‎cum să-și apere bazele militare
‎și că vor fi zdrobiți foarte ușor.
‎Majoritatea a presupus ‎că războiul s-a încheiat.
‎Din nefericire, zdrobirea al-Qaida, ‎a regimului taliban,
‎a Afganistanului
‎și distrugerea celulelor teroriste ‎din lume a fost doar un pretext
‎pentru ca unii de la Washington ‎să pornească un alt război.
‎Cel din Irak.
‎Am început să ne retragem din lupta ‎legitimă în care ne implicaserăm,
‎lupta pentru răzbunarea ‎atacurilor de la WTC,
‎pentru a merge într-o țară ‎ce nu avea legătură cu ele.
‎La ordinele mele,
‎forțele de coaliție au început ‎să lovească ținte de importanță militară
‎pentru a-l împiedica pe Saddam Hussein ‎să poarte război.
‎UN SERIAL DOCUMENTAR NETFLIX
‎KABUL, AFGANISTAN
‎În Afganistan, finalul lui 2001 ‎a fost o perioadă plină de optimism
‎și de potențial.
‎Afganistanul ieșea ‎dintr-o perioadă întunecată,
‎cam din 1996 până în 2001.
‎Era de parcă ar fi răzbit ‎în sfârșit soarele
‎și afganii ar fi întrezărit viitorul.
‎Pentru prima oară, muzica
‎interzisă pe timpul regimului taliban, ‎răsuna din nou pe străzi.
‎Bărbații așteptau la rând ‎să-și radă bărbile,
‎obligatorii sub dominația talibanilor.
‎În poporul afgan renăștea speranța,
‎mai ales când a intervenit ‎comunitatea internațională.
‎Odată cu plecarea talibanilor, ‎oamenii s-au întors în Kabul.
‎Cei care nu puteau tolera ‎intoleranța talibanilor
‎s-au întors la viața lor din capitală.
‎După căderea talibanilor, ‎am venit în Kabul.
‎Am adus cu mine burca, ‎însă odată ajunsă în Kabul,
‎am văzut că multe femei n-o purtau, ‎Kabulul nemaifiind controlat de talibani.
‎Puteam să mă întorc pe străzi
‎fără teama de a fi bătută de ei.
‎și simțeam că pot în sfârșit să respir.
‎Armata SUA luptă extraordinar de bine,
‎știe să înfrângă inamicul.
‎Dar nu prea știe care e următorul pas.
‎Odată ce talibanii au fost alungați ‎din Kabul și Kandahar,
‎apoi din toată țara,
‎armata SUA a rămas fără obiectiv.
‎Cum ajuți țara ‎să-și găsească stabilitatea?
‎Cum îi poți ajuta cu serviciile de bază?
‎Cum poți aduce țara în lumea modernă?
‎Nu era tocmai clar
‎ce voiam să facem ‎și când urma să o facem.
‎Știam doar că voiam să ne asigurăm
‎că, oricum ar fi evoluat lucrurile,
‎Afganistan nu va mai fi niciodată ‎baza unui atac în afara granițelor sale.
‎Acolo au început neînțelegerile.
‎Știam că…
‎pentru asta va trebui ‎să construim o națiune.
‎Era nevoie de linii de comunicații,
‎de drumuri bune pentru deplasări militare
‎și pentru ca fermierii ‎să-și ducă marfa la piață.
‎Alții spuneau pur și simplu: ‎„Nu ne pasă de toate astea.
‎Hai să ne retragem pur și simplu.”
‎Aceasta era doctrina Rumsfeld.
‎Doboară un regim pe care nu-l agreezi
‎cu o forță minimă și retrage-te.
‎Să nu-ți pese de restul.
‎Dacă va trebui să revenim ‎peste un deceniu, o vom face.
‎În decembrie 2001, generalul Tommy Franks, ‎comandant de război în Afganistan,
‎e convocat de Rumsfeld și i se spune:
‎„Trebuie să mergem la președintele Bush ‎la ferma lui din Crawford, Texas.
‎Trebuie să-i dai detalii despre Irak.”
‎Asta era chiar în timp ‎ce se dădea ultima luptă în Tora Bora.
‎Încă îl căutau pe bin Laden ‎peste tot prin Afganistan.
‎Același general primește ordinul:
‎„Trebuie să accelerăm planul din Irak.”
‎Donald Rumsfeld, Ministrul Apărării, ‎s-a văzut cu liderii NATO
‎și a discutat ‎despre combaterea terorismului.
‎Singura cale de a lupta ‎cu o rețea internațională de terorism
‎e să o vânezi, oriunde ar fi.
‎Probe de la serviciile secrete, ‎de la comunicațiile secrete
‎și declarațiile celor aflați în arest
‎ne arată că Saddam Hussein ‎sprijină și protejează teroriștii,
‎inclusiv membrii Al-Qaida.
‎Am spus foarte clar ‎că al-Qaida nu are relații cu Irakul.
‎Mulți spuneau însă ‎că sunt peste tot în Irak:
‎„Să ne ocupăm de ei ‎în timp ce ne ocupăm de Afganistan.”
‎Greșit. Foarte greșit.
‎Mulți dintre acești neoconservatori,
‎„vulturi” conservatori ‎din administrația Bush
‎considerau că în primul Război din Golf
‎a fost greșit ‎să-l lăsăm pe Saddam Hussein la putere,
‎că SUA ar fi trebuit ‎să-l elimine cu zece ani în urmă.
‎A avut această șansă, dar a ratat-o.
‎Au văzut-o așadar ‎ca pe o ocazie de a schimba acest lucru.
‎Am încercat să convingem Națiunile Unite
‎că Saddam și bin Laden ‎construiau o armă nucleară.
‎Acesta a fost discursul lui Colin Powell.
‎Vreau să aduc în atenția voastră ‎o legătură mult mai sinistră
‎dintre Irak ‎și organizația teroristă al-Qaida.
‎O legătură ce combină ‎organizații teroriste clasice
‎și metode moderne de ucidere.
‎Știam că sunt baliverne.
‎Dar ne-am presupus că poate au informații ‎care nouă ne lipseau.
‎Am aflat mai târziu ‎de unde aveau informațiile.
‎Veneau de la Ibn Sheikh al-Libi.
‎După ce a fost prins, ‎a fost torturat foarte mult timp
‎pentru a recunoaște că bin Laden și Saddam ‎făceau arme de ucidere în masă.
‎Ministrul Powell a spus că are informația ‎de la Ibn Sheikh al-Libi.
‎Avem informația ‎de la un agent terorist cu experiență,
‎care ne-a spus că Irak a instruit ‎organizația al-Qaida.
‎Din fericire, acest agent e în arest.
‎Și și-a spus povestea.
‎65.000 de soldați americani ‎ocupă acum poziții în Golful Persic.
‎La ordinul președintelui Bush,
‎numărul ar putea atinge 250.000 ‎în trei sau patru săptămâni.
‎SUA și-au exprimat clar poziția.
‎Nu putem accepta pericolul ‎ca Saddam Hussein și teroriștii aliați
‎să întoarcă armele de distrugere în masă ‎împotriva noastră sau a aliaților.
‎Politica guvernului meu, al nostru, ‎această administrație
‎e schimbarea regimului.
‎Nu vom permite ‎celor mai răi lideri din lume
‎să ne amenințe cu cele mai rele arme.
‎Nu vom fugi de război.
‎Inspecțiile nu au scopul de a pune punct.
‎Un Irak eliberat ar putea arăta ‎puterea libertății
‎de a transforma Orientul Mijlociu,
‎aducând speranță și progres ‎în viața a milioane de oameni.
‎Din San Francisco până în Oregon și Tampa,
‎protestatarii au mărșăluit ‎împotriva războiului.
‎Războiul împotriva Irakului ‎e un lucru greșit.
‎Am avut parte de susținerea publicului
‎pentru intervenția militară din Afganistan ‎după 11 septembrie.
‎Cu Irakul lucrurile au stat altfel.
‎Nu fuseserăm atacați de Irak.
‎Au existat dezbateri publice înflăcărate, ‎chiar dure
‎în legătură cu Irakul.
‎Rumsfeld, ministrul Apărării, ‎a spus categoric
‎că, indiferent cât neagă irakienii, ‎sigur au arme de distrugere în masă.
‎Armele de distrugere în masă ‎în mâinile lui Saddam Hussein,
‎pe lângă cunoscutele sale legături ‎cu teroriștii, inclusiv cu al-Qaida,
‎sunt o amenințare prea mare ‎pentru a continua să le tolerăm.
‎Fără îndoială că jurnaliștii ‎ar fi trebuit să fie mai sceptici
‎față de poziția administrației Bush
‎legată de armele de distrugere în masă ‎din Irak
‎și de faptul că Hussein era pregătit ‎să le folosească.
‎Comunitatea de informații SUA crede
‎că Saddam Hussein deține stocuri fatale ‎de antrax, toxină botulinică,
‎cea mai virulentă otravă cunoscută de om.
‎Ține legătura cu teroriștii ‎din Sudan și Afganistan.
‎Există o legătură între Atta ‎și un diplomat irakian.
‎Avem dovezi clare ale prezenței în Irak ‎a membrilor al-Qaida.
‎Nu există nicio îndoială
‎ca Saddam Hussein deține ‎arme de distrugere în masă.
‎Insist în continuare că există o legătură
‎între Irak, Saddam și al-Qaida,
‎pentru că a existat o relație ‎între Irak și al-Qaida.
‎Hans Blix, șeful comisiei ONU, ‎a predat raportul final.
‎Inspectorii ONU nu ar fi găsit dovezi
‎ale existenței armelor nucleare în Irak.
‎Când am intrat în Irak și ne-am dat seama ‎că totul e o minciună,
‎că totul era fals,
‎l-au întrebat pe Ibn Sheikh ‎de ce ne-a mințit.
‎El a spus că le-a dat ce își doreau ‎pentru că îl torturau.
‎MAI 2003
‎În mai 2003,
‎Rumsfeld s-a dus în Kabul ‎și a pus punct operațiunilor militare.
‎În aceeași zi, Bush a urcat ‎pe un portavion în largul San Diego
‎și a anunțat: ‎„Misiune îndeplinită în Irak”:
‎A fost un moment orchestrat ‎al administrației Bush,
‎acela de a declara în aceeași zi ‎că războaiele au luat sfârșit.
‎S-au înșelat total, desigur.
‎Echipele din Irak au fost nevoite ‎să spele străzile de sânge
‎după ce asasinii au ucis trei soldați ‎și aproape 25 de irakieni.
‎Am mers în Irak deoarece i-am suspectat ‎de deținere de arme nucleare.
‎Se pare că nu era așa.
‎Se pare că nu dețineau arme nucleare.
‎Spuneați că știți unde le ține.
‎Nu e adevărat. ‎Am spus că suspectăm unde se află…
‎Spuneați că sunt în apropiere ‎de Tikrit, de Bagdad,
‎la nord, la est, la sud și la vest. ‎Sunt cuvintele dv.
‎Evident că am intrat în Irak din cauza ‎armelor nucleare ale lui Hussein.
‎S-a dovedit a fi o informație falsă.
‎Numărul deceselor în rândul ‎soldaților americani a depășit 2.000.
‎Nu doar că totul a mers prost în Irak, ‎însă motivul invocat era total greșit.
‎S-a dovedit a fi fals.
‎Se pare ‎că niciunul dintre motivele declarate
‎nu s-a dovedit a fi real.
‎Cred că e o hiperbolă.
‎N-a fost vorba doar despre arme nucleare.
‎N-a fost unicul motiv.
‎Saddam Hussein e un dictator ucigaș
‎dependent de arme nucleare.
‎Dacă ar înțelege criza
‎pe care a atras-o asupra sa ‎și a poporului său
‎ca rezultat al construirii ‎de arme nucleare…
‎Ar putea decide în secret ‎să ofere arme nucleare teroriștilor
‎pentru a le folosi împotriva noastră.
‎Au încălcat 16 rezoluții ONU.
‎Nu s-au conformat. ‎Nu au permis inspectorilor…
‎Au încălcat astfel
‎cel puțin 16 rezoluții ale ONU.
‎Președintele Bush a considerat ‎că trebuie să existe consecințe.
‎Narcisismul strategic înseamnă tendința ‎de a defini lumea doar în raport cu noi
‎și presupunerea că acțiunile noastre
‎se vor încheia cu un rezultat favorabil.
‎Oamenii încă se întreabă:
‎„Ar fi trebuit să invadăm Irakul în 2003?”
‎Eu cred că ar trebui să se întrebe:
‎„Cine naiba a crezut că va fi ușor? ‎De ce au crezut că va fi ușor?”
‎Multe dintre deciziile politice ‎din acel an,‎ ‎din 2003 până în 2004,
‎au complicat o situație deja dificilă.
‎Mi-aș fi dorit ‎să fi primit alte informații.
‎Dacă informațiile erau corecte, ‎ar fi existat un război?
‎Dacă porneam războiul ‎în caz că deținea arme nucleare?
‎- Absolut. ‎- Nu. Dacă ați fi știut că nu are.
‎Înțeleg ce spui.
‎E o întrebare interesantă. ‎Nu am cum să răspund.
‎Mi-e greu să speculez.
‎PESTE 4.400 SOLDAȚI AMERICANI ‎ȘI CIRCA 200.000 DE CETĂȚENI IRAKIENI
‎AU MURIT ÎN RĂZBOIUL DIN IRAK.
‎Analizând ultimele două decenii,
‎e greu de ignorat ‎că invazia din Irak a fost
‎mișcarea care a început ‎să șubrezească succesul repurtat
‎în războiul contra terorismului.
‎Nu doar invazia a confirmat cele spuse ‎de bin Laden,
‎anume că Occidentul, condus de SUA, ‎purta un război cu Islamul
‎și că va invada și ocupa ‎teritorii musulmane,
‎dar cred că, mai mult de atât,
‎imaginile ce se derulau pe ecranele TV
‎din întreaga lume cu Abu Ghraib
‎au adus o dimensiunea materială,
‎subminând declarațiile SUA ‎că eliberează Irakului.
‎Armata a descris imaginile ‎cu soldații americani
‎abuzând prizonieri irakieni ‎ca greșeli izolate,
‎dar câți oameni știau ce se petrece ‎în închisoarea Abu Ghraib?
‎Faptul că am ajuns să invadăm Irakul
‎a fost considerat de mulți
‎una dintre cele mai mari erori politice ‎din istoria Americii.
‎AFGANISTAN
‎Privind în urmă ‎și întrebându-ne ce a mers prost,
‎eu aș spune că totul a început ‎cu războiul din Irak.
‎În anii 2001 și 2002, Afganistanul era…
‎era viu, plin de speranță, fericit.
‎Era uimitor.
‎După aceea, ‎toate resursele, toată atenția,
‎mare parte din trupe, ‎în special forțele speciale, s-au retras.
‎La câțiva ani după aceea, ‎a început renașterea talibanilor.
‎Iar cele două evenimente ‎au legătură între ele.
‎Se desfășurau două războaie în paralel,
‎iar administrația încerca să le facă față.
‎Tot restul președinției lui Bush,
‎Irakul a fost pe primul plan, ‎iar Afganistanul, pe planul secund.
‎Nu se vorbea engleza în jurul nostru.
‎Vecinul tău putea fi oricine.
‎M-am născut în 1948.
‎Am avut o viziune: ‎„Feisal, vei merge în America
‎și vei trăi restul vieții acolo.
‎Rolul tău va fi să introduci Islamul ‎și spiritualitatea acestuia
‎în conștiința americanilor.”
‎America e un loc extraordinar.
‎Ideea egalității dintre oameni
‎este un adevăr foarte profund,
‎ceva care exprimă
‎valoarea universală ‎a tuturor religiilor lumii.
‎După 11 septembrie, am descoperit ‎că aceste momente de criză
‎sunt cele pe care noi, ‎reprezentanții sau liderii comunității,
‎trebuie să le explicăm.
‎Și am avut viziunea de a înființa ‎un centru comunitar islamic
‎care să fie versiunea musulmană ‎a YMCA.
‎Cu programe sportive, ‎prelegeri, discuții și dezbateri de grup
‎care să aducă oameni ‎din varii comunități de credință
‎să se joace împreună, să se cunoască,
‎să se distreze împreună și altele. ‎Din asta se naște sentimentul comunității.
‎Se așteaptă o prezență masivă ‎la un protest
‎împotriva construirii unui controversat ‎centru islamic aprobat recent
‎la câțiva pași de Zona Zero.
‎Disputele în jurul moscheei ‎de la Zona Zero…
‎Moscheea de la Zona Zero…
‎Moscheea din Zona Zero…
‎Așa-numita moschee de la Zona Zero.
‎Moscheea de la Zona Zero.
‎Fox News știa că numele ‎de „moscheea de la Zona Zero”
‎va da naștere revoltei ‎pe care și-o doreau de la public.
‎Nu aveau argumente coerente.
‎Sunt indicii că ridicarea acestei moschei ‎e o acțiune a Frăției Musulmane.
‎Îi spunem centru de recrutare Sharia, ‎deoarece asta și face.
‎Dacă vor construi o moschee aici,
‎la umbra World Trade Center ‎înainte ca noi să-l clădim din nou,
‎ce mai urmează?
‎Fără moschee. Nu aici, nu acum, niciodată.
‎Fără moschee!
‎Moscheea e nepotrivită
‎ținând cont de suferința familiilor ‎celor uciși în 11 septembrie.
‎Nu face decât să adâncească ruptura, ‎să alimenteze furia și ura.
‎E sfidător. Faceți-o altundeva.
‎N-ar trebui să construim o moschee ‎care să-i răsplătească pe teroriști.
‎FĂRĂ MOSCHEI ÎN LOCURI SFINTE
‎Am fost obligat să renunț la proiect.
‎A fost dureros.
‎Fiindcă știam că ar fi avut ‎un succes extraordinar
‎și ar fi fost un model
‎pentru cum se construiesc comunități ‎în ciuda diferențelor,
‎ar fi fost o celebrare comună ‎a diferențelor dintre noi.
‎Imaginați-vă că am putea rezolva ‎problema aceasta în SUA.
‎Cât de frumos ar fi rezultatul?
‎Am cheltuit peste 600 de miliarde ‎de dolari, aproape un trilion.
‎Am pierdut peste 4.000 de vieți, ‎30.000 au fost răniți
‎și, mai mult de atât,
‎din perspectiva strategiei ‎siguranței naționale,
‎al-Qaida a renăscut ‎și e mai puternică decât în 2001.
‎Am uitat esențialul.
‎Când Barack Obama făcea campanie ‎pentru președinție,
‎această personalitate carismatică ‎care nu făcuse armata,
‎care dăduse din start de înțeles
‎că războiul din Irak a fost o greșeală ‎și că intenționa, odată învestit,
‎să retragă trupele din Irak,
‎nu se putea declara ‎împotriva ambelor războaie.
‎Pentru el, Irakul era războiul cel rău, ‎iar Afganistanul, războiul cel bun.
‎Poporul din Afganistan speră ‎la un viitor mai bun.
‎Am văzut din nou cum violența ‎și nesiguranța umbresc această speranță.
‎A acceptat războiul afgan ‎ca fiind un război corect.
‎După opt ani în care nu am avut
‎nici resursele, nici strategia ‎potrivite pentru a ne îndeplini misiunea,
‎intenția mea e să-i pun punct.
‎Dar ce a urmat?
‎La câteva luni după învestirea lui Obama,
‎își schimbă poziția ‎pe tema Afganistanului.
‎Stan McChrystal e trimis la Kabul
‎și primește ordinul ‎de a evalua situația de la sol.
‎„De ce e nevoie pentru a schimba ‎situația în Afganistan?”
‎E foarte dificil, ‎uneori trebuie să ai răbdare,
‎alteori trebuie ‎să-ți asumi mai multe riscuri.
‎Scrie o evaluare strict confidențială
‎care include o recomandare ‎pentru creșterea efectivelor militare.
‎Estimarea maximă ‎era de 80.000-90.000 de soldați în plus.
‎Iar cea medie, de 30.000.
‎Asta îl pune pe Obama în dificultate,
‎deoarece președintele apucase să declare ‎că războiul din Afganistan e cel bun.
‎Că e războiul pe care el îl va schimba.
‎Acum, generalul american ‎nu are nevoie doar de 10.000 de soldați,
‎ci de zeci de mii de soldați.
‎Împreună cu cei 40.000 ‎numărul lor ar fi ajuns la 100.000.
‎E un angajament uriaș de resurse
‎într-o perioadă în care economia ‎era în dificultate sau chiar claca.
‎EXECUTARE SILITĂ ‎DE VÂNZARE
‎Noua abordare se concentra ‎pe principiile contrainsurgenței
‎sau COIN, dacă doriți, ‎un acronim înfiorător.
‎Bună! Ce mai faci?
‎Cu ce diferă asta de contraterorism?
‎Contraterorismul e mai tactic. ‎E vorba de prevenirea atacurilor,
‎e vorba despre uciderea sau capturarea ‎băieților răi,
‎îngreunarea actelor de terorism
‎și întărirea potențialelor ținte ‎ale teroriștilor.
‎Contrainsurgența e cu totul altceva.
‎Nu pune accentul doar pe prevenirea ‎terorismului sau a atacurilor,
‎ci și pe recalibrarea societății,
‎pentru ca ideologia care dă naștere ‎dorinței de înrolare în mișcări extremiste
‎și de executare a actelor de violență
‎e canalizată ‎într-o cu totul altă direcție.
‎Practic, încerci să schimbi societatea
‎în așa fel încât ideea ‎recrutării viitorilor teroriști
‎și radicalizarea sunt oarecum combătute
‎sau eliminate ‎prin aceste schimbări profunde
‎care aduc o guvernare mai bună, ‎educație, alfabetizare
‎și un standard de viață ‎socio-economic mai mai înalt.
‎E începutul unui proces greoi
‎pentru președinte și membrii ‎Cabinetului de Război.
‎Se întrunesc ‎în Celula de Criză de la Casa Albă.
‎În jurul mesei sunt numai ‎consilieri de top ai lui Obama.
‎Alături de ei se află Jo Biden, ‎vicepreședintele de atunci,
‎Bob Gates, Ministrul Apărării,
‎Hillary Clinton, Secretarul de Stat.
‎Directorul CIA e prezent.
‎E o dezbatere foarte sănătoasă. ‎Liderii militari discută
‎despre necesitatea unui angajament ‎important din partea trupelor.
‎Biden și alții au sugerat o alternativă
‎concentrată în special pe al-Qaida.
‎Era un obiectiv mult mai restrâns.
‎Situația devenea uneori puțin tensionată.
‎Generalii și vicepreședintele Biden ‎nu se prea simpatizau.
‎Președintele decide ‎să le facă pe plac și generalilor,
‎și vicepreședintelui Biden.
‎Dar le spune generalilor două lucruri.
‎Că e nevoie de o misiune restrânsă
‎și că soldații vor sta în Afganistan ‎doar 18 luni,
‎după care vor începe să se întoarcă acasă. ‎Așadar, le dă un termen.
‎Președintele și-a trimis echipa ‎și la Capitoliu,
‎unde reacția era defensivă ‎la adresa ordinului președintelui
‎de a retrage trupele ‎începând cu iulie 2011.
‎Am transmite o impresie greșită ‎prietenilor și inamicilor noștri.
‎E o impresie greșită transmisă soldaților ‎care se duc acolo să câștige.
‎Războiul e o luptă a voințelor. Am dat ‎inamicului termenul retragerii noastre.
‎Am transmis inamicului în avans
‎câte trupe vom desfășura, ‎ce vor face și ce nu vor face acestea.
‎E ca și cum am fi publicat ‎scenariul unui război
‎ideal din punctul nostru de vedere ‎și am fi sperat ca inamicul să-l respecte.
‎Profesioniștii,
‎ofițerii militari ca mine, ‎salută și execută.
‎Asta am făcut.
‎Nu citeam știrile. ‎Nu știam nimic despre politică.
‎Știam doar că suntem atacați, ‎dar nu știam de cine.
‎Nu înțelegeam climatul politic ‎din jurul atacurilor de la WTC.
‎Îmi doream doar să-mi slujesc țara.
‎La zece zile după absolvirea liceului,
‎m-am înrolat în Marină.
‎Am plecat în Afganistan.
‎2 IULIE 2009
‎Comandantul ne-a spus ritos ‎că lumea e cu ochii pe noi.
‎E timpul să schimbăm regulile jocului ‎din Afganistan,
‎să-i forțăm pe talibani ‎să reacționeze ei la noi, nu noi la ei.
‎Încerca să ne insufle ‎gravitatea și importanța momentului.
‎Că avea să fie un eveniment important ‎pentru războiul afgan.
‎- Că luați parte la scrierea istoriei. ‎- Exact.
‎Îmi pare rău.
‎AFGANISTAN ‎PAKISTAN
‎Avea să fie cea mai mare invazie ‎cu elicoptere de la războiul din Vietnam.
‎E prima mea zi de luptă.
‎Îmi amintesc bine zborul cu elicopterul. ‎Eram înghesuiți ca sardinele.
‎Aproape că stăteam unul peste altul.
‎Simțeai mirosul de motorină. ‎Abia îți auzeai gândurile.
‎Ni se derulau în minte discursuri.
‎Ni se spusese
‎să privim la cei din jur, ‎pentru că s-ar putea să-i pierdem.
‎Știam că aveam să luptăm.
‎În 2009, talibanii erau în ascensiune.
‎Erau pe val.
‎Aveam hărți care ne spuneau ‎cine controlează districtele
‎din diferite provincii ale Afganistanului.
‎Districtele începeau să prindă culoarea ‎pe care o atribuiserăm
‎talibanilor și altor grupări insurgente.
‎Campania militară civilă ‎pe care am demarat-o în Afganistan
‎se va desfășura în următoarele 18 luni.
‎Cum am observat mulți,
‎e posibil ca lucrurile ‎să nu fie deloc simple.
‎2 iulie 2009.
‎E liniște în primele 20-30 de minute…
‎apoi începe să se tragă.
‎Mișcați-vă! Nu ne putem opri.
‎Mai departe!
‎Ne atacau de la o distanță atât de mare,
‎încât nici nu vedeam de unde se trăgea.
‎Să mergem! Sunt în vârful clădirii.
‎Păreau a fi petarde, ‎dar undeva foarte aproape.
‎Nu știam care sunt băieții buni ‎și care, cei răi.
‎Talibanii nu poartă uniforme.
‎Se confundă cu civilii.
‎- De unde trag? ‎- Trag în noi.
‎- Se ascund bine. ‎- Nu-i vedem.
‎- La naiba! ‎- Nu îi vedem.
‎Am fost anunțați ‎că vine echipa de salvare.
‎Asta însemna că cineva fusese împușcat.
‎- Acum! ‎- L-am prins!
‎Cel împușcat era caporalul…
‎Îmi pare rău.
‎Caporalul Charles Seth Sharp, ‎din Adairsville, Georgia.
‎- Hai, Sharp? ‎- Când ajunge elicopterul?
‎- Hai, Sharp! ‎- Haide.
‎Sharp!
‎Colegii îl strigau pe nume ‎și încercau să-l trezească.
‎Dar nu se trezea.
‎Sângele curgea pe pământ.
‎- Trebuie să mergem. Hai! ‎- Sharp!
‎L-au luat pe sus ‎și au pornit pe drum cu el.
‎L-au băgat într-o clădire, ‎iar infirmierul a început resuscitarea.
‎A sângerat mult.
‎Și nu a supraviețuit.
‎„Ce caut aici?”
‎Habar nu aveam ce făceam ‎și care era obiectivul.
‎N-am tras niciun glonț ‎până în 31 iulie 2009.
‎Am văzut un tip ieșind ‎din ascunzătoare cu un AK-47.
‎Era perfect descoperit.
‎Am țintit la picioare ‎și am tras de jos până sus.
‎M-am gândit mult la ziua aceea. ‎La 31 iulie.
‎Cel pe care l-am împușcat ‎nu părea să aibă mai mult de 15 ani.
‎M-am întrebat cum am ajuns ‎să trăim clipa aceea.
‎Cine decisese asta?
‎Chiar erau talibani ‎sau erau oameni forțați să lupte?
‎Dacă cineva mi-ar invada țara, ‎aș trage în el?
‎Care e diferența dintre ocupația sovietică ‎în Afganistan
‎și cea americană?
‎Există vreo diferență?
‎Aceea putea fi numită ocupație…
‎GULBUDDIN HEKMATYAR ‎FOST LIDER MUJAHEDIN
‎…dar nu și aceasta?
‎Afganii se luptă ‎cu soldații americani în Afganistan
‎mânați de aceleași motive ‎ca în cazul sovieticilor.
‎Cele două jihaduri sunt identice.
‎Cele două ocupații sunt identice.
‎Rezistența la cele două ocupații ‎sunt identice.
‎Atunci spuneau ‎că suntem luptători pentru libertate.
‎Azi, când acționăm la fel, ‎spun că suntem inamicii lor
‎și ne numesc teroriști.
‎A fost cineva lovit?
‎Amenințarea cu bombe artizanale ‎era atât de mare,
‎încât fiecare raid ‎se încheia cu trei sau patru amputări.
‎Oficialii spun ‎că un soldat american a murit marți
‎în urma unui atac cu bombă artizanală ‎în vestul Afganistanului.
‎Moartea lui survine ‎după ce alți șapte soldați
‎au fost uciși în Afganistan ‎în trei atacuri separate, luni.
‎În Helmand e mult nisip. ‎E ușor să îngropi o bombă artizanală,
‎care e o simplă ploscă galbenă ‎umplută cu praf exploziv.
‎Are o capsă și mai trebuie ceva de aprins. ‎E foarte simplu de făcut.
‎Talibanii se lăudau că le pot îngropa ‎în trei sau patru minute.
‎Acopereau bomba cu nisip, ‎turnau apă deasupra
‎și, din cauza soarelui atât de fierbinte, ‎în cinci sau zece minute
‎nu-ți puteai da seama ‎că în fața ta se afla o bombă artizanală.
‎La fiecare pas ‎te întrebai dacă nu vei călca pe o bombă.
‎Erau în pragul caselor, ‎pe alei, în șanțuri, peste tot.
‎Era ușor să-ți închipui cum e ‎să explodeze și să împrăștie tot în jur.
‎Era un sentiment oribil.
‎Fiind atât de atenți la bombe,
‎înaintau 5 km în câteva ore.
‎Talibanii îi vedeau ‎de la câțiva kilometri.
‎Pușcașii marini aveau ‎o gamă întreagă de explozibili,
‎inclusiv ceea ce se numește MICLIC,
‎un tub lung de nouă metri ‎cu câte o grenadă de mână din loc în loc.
‎A fost bine.
‎Reușeau să-și elibereze o parte din drum.
‎Așa reușeau să înainteze ‎prin satele de pe lângă Sangin.
‎Distrugeau pur și simplu ‎proprietăți afgane
‎doar ca să poată înainta ‎în siguranță vreo 12 m.
‎A rămas o gaură.
‎Frumoasă gaură. Sunt mândru de mine.
‎Motiv pentru care mulți afgani ‎mi-au spus că talibanii nu fac asta.
‎„Ne promiteți protecție de multă vreme, ‎dar e tot mai rău.” Și aveau dreptate.
‎Sunt reporter de investigații ‎pentru ‎The Washington Post.
‎Am primit un pont ‎că Michael Flynn dăduse un interviu
‎inspectorului general pentru Afganistan ‎despre război.
‎Ne-am gândit că ar fi important ‎să aflăm ce a spus.
‎Flynn avea reputația ‎de a fi foarte tăios și direct.
‎Am deschis un proces la Curtea Federală.
‎A durat un timp, însă am primit interviul.
‎Toate măsurile întreprinse dau greș.
‎Afganistanul e mai bun acum ‎decât era înainte?
‎Talibanii au ocupat total Marjahul, ‎iar acum urmează să ocupe Lashkar Gah.
‎Critica lui șterge tot ce știam noi
‎și subliniază lipsa de realism ‎a celor răspunzători de acest război.
‎Asta se întâmplă din 2002 încoace.
‎Cu toții am făcut o treabă extraordinară.
‎Chiar?
‎Dacă am făcut o treabă extraordinară, ‎de ce pierdem?
‎Contrazice total
‎declarațiile oficialilor SUA ‎din ultimii ani.
‎Ani la rând, publicul american ‎nu a auzit decât că totul merg perfect.
‎Câștigă SUA războiul din Afganistan?
‎Am făcut multe progrese în ultimul an.
‎Am înregistrat un mare succes ‎în îndeplinirea misiunii.
‎Suntem pe cale să ne atingem scopurile.
‎Chiar dacă acești oameni știau ‎de existența anumitor probleme majore
‎care vor sta în calea victoriei.
‎Apoi am aflat că inspectorul general ‎a intervievat sute de alte persoane
‎în cadrul aceluiași program, ‎„Lecții învățate”.
‎Am avut o dispută lungă de trei ani ‎cu inspectorul general.
‎În cele din urmă, am primit acces ‎la peste 400 de interviuri,
‎la multe transcrieri ale interviurilor ‎cu cei implicați în acest război.
‎Nu invadăm țări sărace ‎pentru a le îmbogăți.
‎Nu invadăm țări autoritare ‎pentru a le face democratice.
‎Invadăm țări violente ‎ca să le facem pașnice.
‎Și e clar că am eșuat în Afganistan.
‎Generalul David Richards ‎era din Marea Britanie.
‎Era comandant NATO
‎al forțelor americane NATO ‎din Afganistan în 2006 și 2007.
‎A declarat că nu au avut nicio strategie.
‎„Nu aveam o strategie bună.
‎Aveam multe tactici, dar nicio strategie.”
‎Comandantul de război ‎spune că nu aveau o strategie.
‎General care l-a înlocuit,
‎Dan McNeill, ‎general cu patru stele al Armatei SUA:
‎„Nu aveam o strategie.
‎Am încercat să-i fac să-mi spună ‎ce înseamnă victorie pentru ei.”
‎I-a întrebat pe cei de la Casa Albă sau ‎din NATO, dar nu au știut să-i răspundă.
‎Nu aveam o strategie ‎sau o definiție a „victoriei”.
‎Erau generalii care conduceau războiul.
‎E uimitor să citești acele comentarii.
‎Nu asta i s-a comunicat ‎poporului american ani la rând.
‎Dimpotrivă.
‎Acesta e Chris Kolenda. ‎Vorbește despre corupție.
‎Spune: „Până în 2006,
‎guvernul afgan se organizase ‎într-o cleptocrație.”
‎Kolenda spune: ‎„Aș vrea să fac o analogie.
‎Corupția măruntă ‎e precum cancerul de piele.
‎Poate fi tratată și probabil că vei scăpa.
‎Corupția la nivel de ministere ‎e precum cancerul de colon.
‎E mai grav, dar, detectat din timp, ‎ai putea fi vindecat.
‎Cleptocrația e precum cancerul cerebral. ‎E fatal.”
‎El declara că în 2006 era cleptocrație.
‎Era un caz fatal de cancer cerebral.
‎Strategia americană de retragere ‎din Afganistan
‎se baza pe dezvoltarea armatei afgane.
‎Totul suna bine pe hârtie.
‎Voiau să o ajute să se dezvolte ‎și să copieze armata americană.
‎Dar asta nu a funcționat în Afganistan.
‎Nivelul scăzut de alfabetizare ‎a populației afgane
‎însemna că recrutam ‎pentru armata afgană tineri
‎și îi învățam să citească ‎și să numere la nivel de clasa întâi.
‎Atât de scăzut era nivelul.
‎Ne asumam să transmitem ‎o educație minimă forțelor afgane
‎în timp ce îi și antrenam
‎și îi îndrumam spre operațiuni de luptă.
‎Fumau marijuana în timpul luptei. ‎Nu purtau echipament de protecție.
‎Comiteau infracțiuni în mod regulat.
‎Vindeau combustibilul, armele ‎și vehiculele cu care fuseseră dotați.
‎I-am însoțit în vizită ‎la puncte de control,
‎iar băieții erau atât de drogați, ‎încât nu se puteau ridica.
‎Ațipeau.
‎Era o problemă comună ‎mai ales în sud și în est,
‎dar și în restul țării, ca armata afgană,
‎în special poliția afgană, ‎să aibă băieți ‎chai‎.
‎Pușcașii marini americani vizitau bazele,
‎iar acei băieți le serveau ceaiul.
‎Băieții aveau între 11 și 13 ani.
‎Erau foarte simpatici ‎și toată lumea știa
‎că acei băieți erau servitori ziua ‎și sclavi sexuali noaptea.
‎Erau băieți răpiți de poliția locală ‎sau de poliția națională
‎exact cu acest scop.
‎La acea vreme ‎se spunea că talibanii sunt cei răi,
‎iar poliția, armata și guvernul afgan ‎sunt cei buni, iar noi câștigăm.
‎Dar afganii îți vor spune ‎cu totul altceva.
‎Am cheltuit prea mulți bani, prea repede,
‎într-o țară prea mică, ‎într-un mod prea neglijent.
‎SIGAR e oficiul de inspectori generali.
‎Datoria noastră e să observăm cum sunt ‎cheltuiți banii pentru reconstrucție
‎în Afganistan.
‎Așadar, investigăm fraudele, ‎risipa și abuzurile.
‎Suntem în Afganistan de 18 ani
‎și am cheltuit mai mult pe reconstrucție
‎decât pe Planul Marshall ‎de reconstrucție a Europei.
‎Când am ajuns acolo, majoritatea banilor ‎fuseseră aruncați pe fereastră.
‎Din cele 140 de miliarde de dolari,
‎80% s-au dus pe securitate.
‎Pe salarii și posturi noi de polițiști,
‎pe uniforme, gloanțe, arme, spitalizare.
‎Politicienii și tiranii locali primeau ‎toate contractele.
‎Afganul obișnuit și-a dat seama ‎că brokerii de top
‎sunt cei plătiți de guvernul SUA, ‎plătiți de aliați
‎și că fac foarte mulți bani.
‎Am descoperit multe contracte ratate.
‎Unul dintre cele mai mari
‎a fost achiziționarea ‎unui avion militar pentru afgani.
‎Se numește G.222. ‎E o aeronavă mică de transport.
‎Am cheltuit ‎în jur de 400 de milioane pe avion.
‎L-am achiziționat ‎de la un depozit de fier vechi din Italia.
‎Pur și simplu nu mai putea fi pilotat.
‎DEMONSTRAȚIE G.222
‎A fost un dezastru total.
‎Practic, toate avioanele ‎au fost transformate în fier vechi.
‎Un alt exemplu ar fi MilCon,
‎construcții militare,
‎ceea ce noi numim „64K”.
‎Clădiri de 1.250 mp.
‎Era un sediul general ‎construit în Camp Leatherneck.
‎Generalul de Marină responsabil ‎de această mișcare în sud le-a spus:
‎„N-o vreau, n-o voi folosi.
‎Nu voi fi aici când va fi gata. ‎N-o construiți.”
‎Dar Armata a construit-o.
‎A fost un dezastru ‎de 36 de milioane de dolari.
‎- N-a fost folosită. ‎- Nu.
‎S-au încercat investiții ‎în industria locală a cașmirului?
‎- Da. ‎- Despre ce era vorba.
‎Unul dintre conceptele lor era să ia
‎capre albe italiene rare,
‎să le înmulțească cu caprele-gazdă
‎și să obțină niște capre fericite.
‎Ca să îmbunătățească industria cașmirului.
‎Voiau un rezultat rapid.
‎Persoana angajată să se ocupe de asta, ‎care se și pricepea la capre
‎și la industria cașmirului, ‎a renunțat dezgustată,
‎spunându-le că nu poți face într-un an ‎un lucru ce îți ia zece ani.
‎Din câte știm noi, multe capre ‎au fost sacrificate din cauza bolilor.
‎Din cauza îngrijirii sau a mediului, ‎nu au supraviețuit.
‎Unele au fost mâncate. Ani mai târziu, ‎nu a mai rămas nicio capră.
‎Noi, armata americană,
‎am hotărât să dotăm armata afgană ‎cu uniforme de camuflaj.
‎Am permis generalului responsabil ‎de armata afgană
‎să aleagă designul ‎uniformei de camuflaj.
‎Îi plăcea un design ‎care se numește „verde pădure”.
‎Problema e că nici patru la sută ‎din Afganistan nu e împădurit.
‎Apoi a ales dintr-o carte un model ‎pe care SUA nu-l deține.
‎A trebuit să plătim în plus ‎pentru acel model.
‎Deci l-am cumpărat și am plătit
‎cu 30-40% mai mult ‎decât pentru o uniformă obișnuită
‎și am achiziționat o uniformă nepotrivită ‎la suprapreț pentru armata afgană.
‎Eram întrebat: „Câți bani am irosit?”
‎Am fost întrebați de un grup de indivizi: ‎„A fost risipă?
‎A fost fraudă? A fost prostie?”
‎Era vorba ‎de circa 60 de miliarde de dolari.
‎Am reușit să stabilim ‎că în jur de 30% din acei bani
‎puteau fi considerați pierduți ‎prin fraudă, risipă sau abuz.
‎Karzai a fost președintele țării ‎timp de 13 ani.
‎E mult timp.
‎E prea mult.
‎La început, Karzai era un om manierat,
‎dulce la vorbă, ‎un lider local din Kandahar.
‎La finalul mandatului, 13 ani mai târziu, ‎devenise un om foarte puternic,
‎foarte arogant, precum un potentat,
‎conducând un sistem extrem de corupt,
‎ca o organizație criminală, ‎cum era guvernul afgan.
‎Americanii aveau un nume pentru asta. ‎În armată sunt acronime pentru orice.
‎Acronimul pentru guvernul afgan era ÎIIV.
‎Iar asta însemna Întreprindere ‎Infracțională Integrată pe Verticală.
‎Karzai nu era mai puțin corupt ‎decât restul,
‎dar el conducea și proteja sistemul.
‎Noi, americanii, ajunseserăm să credem, ‎total greșit,
‎că era indispensabil ‎și că nu trebuia supărat.
‎Trebuia să-i oferim ‎ce avea nevoie și așa am făcut.
‎Am creat o bestie îngrozitoare ‎care profita de afganii obișnuiți
‎și îi arunca în brațele talibanilor.
‎SUA AU JUCAT UN ROL IMPORTANT ‎ÎN CORUPȚIA DIN AFGANISTAN
‎Noi, cu ajutorul și contractele noastre,
‎am hrănit unii dintre cei mai mari ‎prădători ai societății afgane.
‎Prădători responsabili ‎pentru încălcarea legii, ordinii
‎și securității și, la urmă, ‎pentru ascensiunea talibanilor.
‎IUNIE 2010
‎Brigada mea a fost aleasă ‎pentru sudul Kandaharului.
‎Cu cât ne apropiam mai mult, ‎cu atât părea mai real.
‎Am întâlnit niște tipi care părăseau zona ‎în care intram noi.
‎Am vorbit cu unul dintre ei. ‎Era foarte slab și foarte roșu la față.
‎A spus: „Veți pierde oameni acolo.
‎Unii dintre voi vor muri.”
‎Ne-au spus că acolo ne putem face de cap, ‎dacă asta ne doream.
‎Am ajuns la un mic avanpost ‎în mijlocul pustietății.
‎Cea mai subdezvoltată zonă ‎din câte am văzut vreodată.
‎Ca o poză dintr-o Biblie pentru copii.
‎Locuințe din chirpici, ‎câmpii cu maci și șiruri de viță-de-vie.
‎Cei pe care i-am înlocuit ‎își depășiseră atribuțiile.
‎Aveau mânecile tăiate și bărbi.
‎Operau fără vreo supraveghere.
‎SERGENT CALVIN GIBBS
‎Dacă acuzațiile se adeveresc, ‎e vorba despre plutonul iadului.
‎Cinci soldați americani ‎acuzați de uciderea civililor afgani
‎doar pentru că au putut. ‎Alți șapte implicați în mușamalizare.
‎În plus, au mutilat cadavre, ‎au împușcat civili afgani pe la spate,
‎au fumat marijuana și au bătut ‎un soldat care a spus adevărul.
‎Erau aceiași oameni care ucideau civili.
‎Îi ucideau și le mutilau cadavrele. ‎Localnicii știau acest lucru.
‎A devenit apoi știre internațională.
‎Americanii începeau ‎să nu mai fie foarte simpatizați.
‎Misiunea nu ne-a fost explicată niciodată.
‎La câteva luni după sosire, ‎am ajuns într-un sat
‎unde ni s-a spus ‎că a început mișcarea talibanilor.
‎La întoarcere, un sinucigaș cu bombă ‎a intrat în dispozitivul nostru.
‎Era îmbrăcat în fermier, ‎purta halat și căra o legătură de lemne.
‎I-a ucis pe toți cei ‎din mijlocul dispozitivului nostru.
‎A fost un semnal de trezire ‎pentru noi toți.
‎A fost clipa când totul a devenit real.
‎A ucis cinci oameni, ‎trei americani și doi soldați afgani.
‎Ne-a schimbat complet ‎abordarea militară în Afganistan,
‎ne-a schimbat relația cu localnicii
‎și a sufocat orice ideal pe care-l aveam
‎despre realizările ‎armatei americane pe teren.
‎De atunci, ‎dacă civilii se apropiau de noi,
‎fie și doar pentru a saluta, ‎îi amenințam cu arma.
‎Așa n-ai cum să te faci iubit.
‎În adolescență am învățat ‎că avem cea mai bună țară din lume
‎și că am putea fi atacați
‎doar din invidie ‎și pentru că suntem liberi.
‎Am devenit ofițer în 2011.
‎Când am fost trimisă în Afganistan,
‎eram convinsă că doream ‎să-i ajutăm pe afgani.
‎Dar n-ai cum să transformi ‎o instituție proiectată pentru violență
‎într-o comunitate sănătoasă și sigură.
‎Am văzut ‎un comandant de infanterie plângând.
‎Asta se întâmplă rar în armată.
‎Primise o misiune:
‎„Trebuie să legi relații cu localnicii.”
‎Așa a făcut.
‎A reușit să le câștige încrederea ‎și a avut parte de experiențe intense.
‎Apoi i s-a cerut să distrugă ‎tot ce a construit.
‎A cedat nervos în biroul său ‎pentru că știa,
‎așa cum știam și eu, ‎că era o trădare pentru poporul afgan
‎pe care noi trebuia să-l ajutăm ‎și să-l servim.
‎Poți să vorbești cu ea și să-i spui ‎că nu vrem să speriem copiii?
‎Înțelegi? Anunță-i ce urmează să facem.
‎Poate că am aveam șanse ‎la începutul misiunii.
‎Spre final, ‎e clar că nu mai eram pe placul lor.
‎Și-au dat seama că nu ne pasă ‎atât de mult de Afganistan.
‎De aici s-a născut expresia
‎preluată de generația de soldați ‎de după 11 septembrie:
‎„O fac pentru băieții din stânga ‎și din dreapta.
‎Suntem frați.”
‎Deci acesta e scopul nostru. ‎Luptăm ca să nu murim.
‎În episodul cu sinucigașul cu bombă,
‎unul dintre cei mai tineri soldați ‎din pluton s-a numărat printre victime.
‎Fiind medic, cu 30 de minute înainte, ‎pe când se trăgea în noi,
‎acel soldat mi-a spus: ‎„Doctore, nu vreau să mor.”
‎Era un tânăr dur, dar îmi spunea: ‎„Ascultă-mă. Nu vreau să mor.”
‎După 30 de minute, ‎când i-am găsit corpul,
‎aveam impresia că mi-ar fi spus de fapt: ‎„Nu mă lăsa să mor.”
‎În absența unor informații corecte ‎despre aceste războaie,
‎e ușor ca soldații ‎să-și asume responsabilitatea
‎pentru ceva ce nu ține de ei.
‎Și să reducă războiul ‎la experiențele lor îngrozitoare.
‎Așa a devenit războiul meu.
‎Iar în războiul meu, eu eram tipul rău.
‎Narațiunea de care am ajuns să fiu convins
‎era aceea e unui medic ‎care nu și-a salvat prietenul.
‎Sergentul a adunat plutonul și a spus:
‎„Urmează partea cea mai grea, ‎adică plecarea acasă.”
‎Iar noi: „Cum…
‎Ce vrei să spui?”
‎„Partea grea a trecut.”
‎Iar el: „Acum urmează ce e mai greu…”
‎Iisuse!
‎„Plecarea acasă.”
‎Niciunul nu știam ce naiba voia să spună.
‎Dar avea dreptate.
‎Avea perfectă dreptate.
‎TE IUBIM, FIULE!
‎N-am observat decât târziu ‎cât de mult mă schimbasem.
‎E… până în ziua de azi…
‎o parte din mine a murit în Afganistan…
‎și nu o voi mai recupera.
‎Îmi amintesc că într-o seară, ‎în turnul de pază din Afganistan,
‎am înțeles ‎ce înseamnă libertate în America.
‎Ce numim „libertate” în țara noastră?
‎Era libertatea de a ne preface.
‎Avem dreptul la ficțiunea noastră.
‎Se trage din stânga zidului!
‎Îi văd.
‎Când ajungi în Afganistan,
‎ai impresia că a căzut cortina.
‎La naiba!
‎O să ne omoare! Ia naibii arma!
‎Înapoi!
‎Băga-mi-aș!
‎Ajutor!
‎Am reușit să dau un telefon azi
‎și mă așteptam ‎să mi se spună că îi e dor de mine.
‎Nu a fost așa. Am sunat
‎și mi-a spus: „Totul e în regulă. Petrec.
‎Mă distrez de minune aici.”
‎Nici nu m-a întrebat ce fac.
‎Atunci mi-am dat seama ‎că nimănui nu-i pasă ce facem noi aici.
‎Adică…
‎nimeni nu mai vorbește de 11 septembrie.
‎Eu doar de asta sunt aici.
‎E cel mai lung război ‎din istoria Americii.
‎Nimeni nu cunoaște o cale de ieșire.
‎La începutul războiului din Afganistan,
‎se presupunea că bin Laden ‎a fost localizat în regiunea Tora Bora.
‎Odată ratată acea ocazie, ‎nu ne-am mai apropiat niciodată
‎atât de mult de o localizare precisă
‎a ascunzătorii acestuia
‎și de speranța de a-l aduce ‎în fața justiției.
‎CIA a venit la Casa Albă ‎în jurul Zilei Muncii din 2010
‎și l-a informat pe președinte ‎că au localizat un complex de interes.
‎Lumea își punea milioane de întrebări.
‎„Se poate să fie Osama bin Laden?”
‎Subtitrarea: Mircea Pricăjan