I dag ble USAs flagg heist over Kandahar.
Ikke hvilket som helst flagg, men et som hang over Ground Zero i New York,
signert av slektningene til ofre i World Trade Center-angrepet.
På gatene i byen sør i Afghanistan virker livet å gå sin vante gang igjen
etter det strenge islamske regimets fall.
Da Kandahar ble frigjort
innså restene av Talibans lederskap som fortsatt var i Afghanistan,
så vel som fragmentene av al-Qaidas lederskap
som fortsatt var der, at spillet var over i Afghanistan.
KANDAHAR, AFGHANISTAN, ETTER TALIBANS FALL
Om Taliban kunne ha oppfylt USAs krav
om å overlevere bin Laden,
og ødelegge al-Qaidas militærbaser i Afghanistan,
og ikke sluppet dem inn i landet,
er det klart at USA ikke hadde gått inn i Afghanistan.
Tapet var uunngåelig.
Vi sa til Taliban at de ikke ville klare å stå imot
når byene ble invadert.
At de ville måtte forlate byene.
At de burde overveie strategien sin.
At deres militære sentere ikke ville klare å forsvare seg.
At de ville bli knust.
De fleste antok at krigen var over.
Dessverre, å felle al-Qaida, Taliban-regimet, Afghanistan,
og knuse terrorcellene verden over var bare første steg
for enkelte i Washington til å starte en ny krig.
Det var i Irak.
Vi trakk ressurser ut av den legitime kampen vi var i gang med,
kampen for å slå tilbake etter 11. september,
og dro til et land som ikke var involvert i 11. september.
På min ordre har koalisjonsstyrker
begynt å angripe utvalgte militære mål
for å undergrave Saddam Husseins evne til å gå til krig.
EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
DEN GODE KRIGEN
I Afghanistan var slutten av 2001 en optimistisk tid,
en periode med potensial.
Afghanistan kom ut av de mørke årene fra omtrent 1996 til 2001.
Det var som skjermene ble fjernet, sola kom inn,
og afghanerne ante en mulighet.
For første gang blir musikk, bannlyst under Taliban-regimet,
spilt ute i gatene.
Lange køer av menn som ville barbere skjegget,
obligatorisk under Talibans styre.
Et nytt håp ble tent for det afghanske folk,
særlig når det internasjonale samfunnet kom.
Med Taliban fordrevet kommer Kabuls befolkning tilbake.
De som ikke holdt ut Talibans intoleranse
kommer hjem for å bygge et liv i hovedstaden igjen.
Etter Talibans fall kom vi til Kabul. Jeg hadde en burka for å bruke i Kabul,
men da jeg kom fram gikk mange kvinner uten burka,
fordi Kabul ikke var styrt av Taliban lenger.
Jeg kunne gå på gata igjen uten frykt for å bli pisket av Taliban,
og følelsen var at jeg kunne puste ut som menneske.
Militæret i USA er veldig gode på å utkjempe kriger,
og beseire fiender.
De er ikke alltid like gode til å finne ut hva som så skjer.
Straks Taliban var drevet ut av Kabul og Kandahar,
og landet som helhet,
hadde ikke USAs militærvesen en plan videre.
Hvordan gir man landet stabilitet?
Hvordan skaffer man grunnleggende tjenester?
Hvordan fører man landet inn i den moderne verden?
Det var uklart hvilken retning vi ville gå i, og når.
Vi visste at vi skulle sørge for at hva enn som skjedde i Afghanistan,
ble det aldri igjen en base
for angrep utenfor Afghanistans grenser rettet mot oss.
Og der begynte uenigheten.
Jeg følte at man må starte med nasjonsbygging om man skal garantere det.
Man må ha kommunikasjonslinjer,
gode veier, for å forflytte tropper ved behov,
og bønder kan få varer til markedet, og så videre.
Så har du minimalistene, som sier: "Det blåser vi i. La oss bare dra."
Det var Rumsfeld-doktrinen. Velt et regime du ikke liker,
med minst mulig makt, og dra.
Ikke tenk på resten.
Om vi må dra tilbake om ti år, gjør vi det.
I desember 2001 ble general Tommy Franks, militærkommandøren i Afghanistan,
innkalt av Rumsfeld, som sa:
"Vi må snakke med president Bush på ranchen hans i Crawford, Texas.
Du må gi ham alternativene i Irak."
Det var like etter kampen om Tora Bora. Vi lette fortsatt etter bin Laden.
Oppryddingen var i gang i Afghanistan. Med en gang fikk generalen en ordre.
"Vi må trappe opp planleggingen i Irak."
Forsvarsminister Rumsfeld møtte NATO-ledere
for å diskutere krigen mot terrorisme.
Eneste løsning på det globale terrornettverket
er å angripe det der det er.
Beviser fra etterretningskilder, hemmelige samtaler,
og uttalelser fra folk i varetekt
viser at Saddam Hussein støtter og beskytter terrorister,
inkludert al-Qaida-medlemmer.
Vi sa klart fra at det ikke fins al-Qaida-tilknytninger i Irak.
Mange sa: "Jo da, de er tett som hagl i Irak.
Vi kan like godt ta dem mens vi er i Afghanistan."
Feil. Veldig feil.
Mange nykonservative og konservative krigshissere i Bush-administrasjonen
følte at i den første Golfkrigen
var det en feil å la Saddam Hussein beholde makten.
USA skulle ha kvittet seg med ham ti år tidligere,
og benyttet ikke sjansen.
De så på dette som en mulighet til å gjøre noe med det.
Vi prøvde å overbevise verden, i FN,
at Saddam og bin Laden prøvde å utvikle masseødeleggelsesvåpen.
Det sa Colin Powell i sin tale.
Det jeg vil påpeke i dag er en potensielt mye skumlere forbindelse
mellom Irak og terrornettverket al-Qaida.
En forbindelse som kombinerer klassiske terrororganisasjoner
og moderne drapsmetoder.
Vi visste at det var oppspinn.
Men vi tenkte: "Kanskje de vet noe vi ikke vet."
Senere skjønte vi hvor etterretningen kom fra.
Det kom fra Ibn Sheikh al-Libi.
Da han ble tatt, ble han torturert igjen og igjen
for å si at bin Laden og Saddam samarbeidet om å lage MØV.
Utenriksminister Powell sa at informasjonen kom fra Ibn Sheikh al-Libi.
Jeg kan si at en høytstående terrorist
fortalte at Irak ga opplæring i bruk av slike våpen til al-Qaida.
Heldigvis er denne personen anholdt. Han har fortalt sin historie.
Sekstifem tusen amerikanske soldater står klare i Persiabukta.
Om president Bush gir ordren,
øker antallet til 250 000 innen tre-fire uker.
USA har sagt klart fra.
Vi godtar ikke faren for at Saddam Hussein og hans terrorist-allierte
skal bruke masseødeleggelsesvåpen mot oss og våre allierte.
Innstillingen til vår regjering, denne administrasjonen, er regimeskifte.
Vi vil ikke la verdens verste ledere true oss med verdens verste våpen.
Vi trekker oss ikke fra en krig.
Inspeksjoner er ikke et mål i seg selv.
Et frigjort Irak kan vise frihetens makt
til å forvandle Midtøsten
ved å gi håp og framgang til millioner.
I San Francisco, Oregon og Tampa
protesterte folk mot krig.
Jeg syns at krigen mot Irak er feil.
Det var nesten enstemmig støtte blant folket
til å bruke militæret i Afghanistan etter 11. september.
Irak var noe helt annet.
Vi hadde ikke blitt angrepet av Irak.
Det var en glødende, til dels bitter,
offentlig debatt om hva, om noe, man skulle gjøre med Irak.
Forsvarsminister Donald Rumsfeld sa i dag
at uansett hvor mye Irak nekter, har de masseødeleggelsesvåpen.
Masseødeleggelsesvåpen i Saddam Husseins hender,
og hans kontakt med terrorister, inkludert al-Qaida,
er en trussel som er for stor til å tolerere.
Det er ingen tvil om at journalister burde ha vært mer skeptiske
til Bush-regjeringens salgsarbeid om at Irak hadde masseødeleggelsesvåpen,
og at Saddam Hussein var klar til å bruke dem.
USAs etterretningsvesen tror
at Saddam Hussein har deponier av miltbrann,
og botulinumtoksin, et av de farligste giftstoffene vi kjenner til.
Han har kontakt, i Sudan og Afghanistan, med terrorister.
Det var kontakt mellom Atta og en irakisk diplomat.
Vi har håndfast bevis på at al-Qaida- medlemmer har oppholdt seg i Irak.
Kort fortalt fins det ingen tvil
om at Saddam Hussein nå har masseødeleggelsesvåpen.
Grunnen til at jeg gjentar at det var forbindelser
mellom Irak, Saddam, og al-Qaida,
er fordi det var forbindelser mellom Irak og al-Qaida.
FNs våpeninspektør Hans Blix' rapport er nå klar.
Han sier at FNs inspektører ikke fant bevis for masseødeleggelsesvåpen i Irak.
Da vi gikk inn i Irak, og skjønte at det hele var oppspinn,
det hele var falskt, spurte de Ibn Sheikh: "Hvorfor løy du?"
"Dere torturerte meg, jeg sa det dere ville høre."
I mai 2003
dro Rumsfeld til Kabul og sier at de største stridsoperasjonene er over.
På samme dag sto Bush på et hangarskip utenfor San Diego
for å si at oppdraget i Irak var utført.
Det var et planlagt øyeblikk av Bush-regjeringen,
å erklære på samme dag at krigene var i grunn over.
De tok så klart feil.
I Irak vaskes gatene for blod etter at et bombeangrep
drepte tre amerikanske soldater og to dusin irakere.
Vi gikk inn i Irak fordi vi trodde han hadde masseødeleggelsesvåpen.
Det hadde han ikke.
Det virker som det ikke var masseødeleggelsesvåpen der.
Du sa dere visste hvor de var.
Nei, jeg sa jeg visste hvor de antatte stedene var, og vi…
Du sa du visste hvor de var. Nær Tikrit, nær Bagdad, mot nord, øst, sør og vest.
Det er dine ord.
Grunnen til at vi dro til Irak, øyensynlig,
var Saddam Husseins masseødeleggelsesvåpen.
Det viste seg åpenbart å være løgn.
Antallet døde amerikanske soldater overgår nå 2000.
Ikke bare gikk det dårlig i Irak, hele grunnlaget bak det var feil.
Det viste seg å være usant.
Ingen av årsakene som ble oppgitt
for å gå inn i Irak var sanne.
Jeg syns det er å overdrive litt.
Det var ikke kun på grunn av masseødeleggelsesvåpen.
Det var ikke den eneste grunnen.
Saddam Hussein er en morderisk diktator
som er avhengig av masseødeleggelsesvåpen.
Om han forsto krisen han har skapt for seg selv og sitt folk
som resultat av å utvikle masseødeleggelsesvåpen…
Han kan gi masseødeleggelsesvåpen til terrorister for bruk mot oss.
De brøt FN-resolusjonene 16 ganger, 16 ulike FN-resolusjoner.
De etterkom dem ikke. De lot ikke våpeninspektører…
De overholdt ikke minst 16 resolusjoner fra FN.
Og president Bush følte at det burde få konsekvenser.
Strategisk narsissisme er å kun se verden i sammenheng med oss,
og anta at det vi gjør er avgjørende for et positivt resultat.
Jeg tror at selv om det er omdiskutert om vi burde ha invadert Irak i 2003,
er det mer produktivt å spørre:
"Hvem søren trodde det ville bli lett, og hvorfor trodde de det?"
Mange politiske avgjørelser som ble tatt i 2003-2004
gjorde det som ville bli en vanskelig situasjon, langt verre.
Jeg skulle ønske at etterretningen sa noe annet.
Om etterretningen stemte, ville det blitt krig i Irak?
Om han hadde masseødeleggelsesvåpen, ville det blitt krig? Absolutt.
-Nei. Om du visste han ikke hadde det. -Nå skjønner jeg.
Det er et interessant spørsmål. Vi kan ikke gjøre det om igjen.
Det er vanskelig å spekulere.
OVER 4400 AMERIKANSKE SOLDATER OG OMTRENT 200 000 IRAKISKE BORGERE
HAR DØDD I IRAK-KRIGEN.
Om vi ser på de siste 20 årene er det vanskelig å ignorere at Irak-invasjonen
var et trekk som forpurret vår suksess i krigen mot terrorisme.
Ikke bare fordi invasjonen styrket bin Ladens framstilling
om at vesten, anført av USA,
førte krig mot islam, og ville fortsette å invadere og okkupere islamske land.
Men jeg tror at bildene som ble vist på tv-skjermer verden over fra Abu Ghraib,
gjorde det håndfast.
Det satte strek over USAs påstand om at de frigjorde Irak.
Militæret sier bildene som viser amerikanske soldater mishandle fanger
er isolerte ugjerninger.
Men hvor mange visste hva som pågikk i Abu Ghraib-fengselet utenfor Bagdad?
Det at vi invaderte Irak har blitt utnevnt av mange
som et av de største utenrikspolitiske feiltrinnene i USAs historie.
Om du ser tilbake og spør hva som gikk galt,
syns jeg det store vendepunktet var krigen i Irak.
I 2001 og 2002 var Afghanistan…
Det var livlig, håpefullt og lykkelig.
Det var faktisk utrolig.
Men så ble alle ressursene, all oppmerksomheten,
og mange av troppene, særlig spesialstyrkene, hentet ut.
Noen år etter begynte tilbakekomsten av Taliban.
Og de to hendelsene er ikke uten sammenheng.
Vi har to fæle kriger på gang samtidig,
og regjeringen sliter med å takle begge samtidig.
I resten av Bush-regjeringens tid var Irak fokuset,
og Afghanistan var i bakgrunnen.
De snakket ikke engelsk rundt oss.
Naboen din kan være hva som helst.
Jeg ble født i 1948.
Jeg fikk en visjon som sa: "Feisal, du skal dra til USA
og leve der resten av livet.
Din rolle vil være å føre islam og dens åndelighet inn i amerikansk dagligtale."
Ideen om USA er veldig dyrebar.
Ideen om at alle mennesker er likeverdige er en grunnleggende sannhet,
som faktisk uttrykker
den universelle verdien i alle verdens religioner.
Etter 11. september oppdaget jeg at det er i krisetider
at vi som anses som talspersoner eller ledere i våre trosmiljøer,
må engasjere oss, og forklare.
Jeg hadde en visjon om å opprette et islamsk samfunnshus.
Det skulle bli en muslimsk versjon av KFUM,
med programmer som sport, forelesninger, diskusjoner og paneldebatter,
for å samle folk fra ulike trosmiljøer
for å leke sammen, bli kjent, ha det gøy og så videre.
Ut av det utvikles et fellesskap.
Det ventes store protester mot det kontroversielle islamske senteret
som nylig fikk byggetillatelse like ved Ground Zero.
-Kampen rundt moskeen ved Ground Zero… -Moskeen ved Ground Zero…
-Ground Zero-moskeen… -Den såkalte Ground Zero-moskeen.
Ground Zero-moskeen.
Fox News visste at om de kalte oss "Ground Zero-moskeen"
ville de vekke den gløden de ønsket å framskaffe.
Deres argumenter var usammenhengende.
Det indikeres at moskeen er en operasjon av Det muslimske brorskap.
Vi kaller det et rekrutteringssenter for sharia, for det er hensikten.
Om de bygger en moske her,
i skyggen av World Trade Center før det er gjenreist, hva blir det neste?
Ingen moske. Ikke her, ikke nå, ikke noen gang.
Ingen moske!
Moskeen er upassende med tanke på lidelsen og følelsene til de rammede.
Det skaper bare mer splittelse, mer sinne, mer hat.
De spytter oss i ansiktet. Bygg et annet sted.
Vi bør ikke bygge en moske, som belønner terroristene.
GROUND ZERO ER ET GRAVSTED INGEN MOSKE PÅ HELLIG GRUNN
Jeg ble i grunn tvunget til å gi opp prosjektet.
Det var vondt.
For jeg vet at det hadde blitt en enorm suksess.
Det hadde vært et forbilde
for hvordan man bygger nærsamfunn på tvers av ulikheter,
som hyller våre forskjeller, men skaper en følelse av fellesskap.
Tenk om vi kunne løse det problemet i USA.
Hvor mye positivt ville kommet av det?
Vi har brukt over 600 milliarder dollar så langt, snart en billion.
Vi har mistet over 4000 liv, 30 000 er såret,
og viktigst av alt,
fra et nasjonalsikkerhetsperspektiv
er al-Qaida på frammarsj, sterkere enn noen gang siden 2001.
Vi mistet fokus.
Da Barack Obama drev presidentkampanje,
en ung, karismatisk person som aldri hadde vært i militæret,
som allerede hadde sagt klart fra
at Irak-krigen var et feiltak, og skulle, om han ble valgt,
trekke troppene ut av Irak.
Han måtte ikke si at han var imot begge krigene.
Så for ham var Irak den dårlige krigen, og Afghanistan den gode krigen.
Folk i Afghanistan håper på en bedre framtid.
Men nok en gang ser vi håpet om en ny dag formørket av vold og usikkerhet.
Krigen i Afghanistan ble den han skulle fikse.
Etter åtte år, noen av dem kanskje uten
enten ressursene eller strategien til å få jobben gjort,
skal jeg fullføre jobben.
Men hva skjer så?
Noen måneder etter Obamas innsettelse
endrer mattestykket Afghanistan seg.
Stan McChrystal sendes til Kabul,
med ordrer om å vurdere situasjonen,
og melde tilbake.
"Hva trenger du for å snu trenden i Afghanistan?"
Det er vanskelig, iblant må man være tålmodig,
og iblant må man akseptere mer risiko for å gjøre det.
Han skriver en hemmeligstemplet vurdering
som inkluderer en anbefaling om en troppeøkning.
På det meste forespørres det ytterligere 80 000-90 000 soldater.
Og et mellomnivå, på omtrent 30 000.
Da er Obama fastlåst.
Presidenten har sagt offentlig at Afghanistan er den gode krigen.
Afghanistan er krigen han skal få skikk på.
Og nå sier USAs øverste general at han trenger ikke bare 10 000 soldater,
han trenger titusenvis.
Ytterligere 40 000 hadde brakt antallet opp i 100 000
amerikanske soldater i Afghanistan. Det er en enorm ressurstildeling,
i en periode hvor økonomien er svekket, kanskje til og med sviktende.
Den nye tilnærmingen var for det meste basert på opprørsbekjempelse,
også kalt "COIN", en elendig forkortelse.
Hallo, hvordan går det?
Hvordan skiller det seg fra antiterror?
Antiterror er mer taktisk. Det handler om å forhindre angrep.
Det handler om å drepe, anholde eller arrestere skurkene,
og gjøre det vanskelig for terrorister å operere
og forsterke potensielle terrormål.
Opprørsbekjempelse er noe annet.
Ikke bare å forhindre terrorisme eller angrep,
men å endre et samfunn slik at ideologien
som skaper vilje til å slutte seg til ekstremistiske bevegelser
og utføre voldshandlinger blir penset om, eller forandret.
Man prøver å bygge samfunnet på nytt, sånn at tankeprosessen
som skaper terror-rekruttering og radikalisering
blir slukket eller eliminert av disse forandringene
som skaper bedre styring, utdannelse, leseferdigheter,
og økt sosioøkonomisk levestandard.
Dette satte i gang en gjennomtenkt prosess
hos presidenten og krigskabinettet.
De møtes i situasjonsrommet i Det hvite hus.
Bordet er fullt av Obamas øverste rådgivere.
På en side sitter visepresident Joe Biden. Forsvarsminister Bob Gates er der.
Utenriksminister Hillary Clinton er der. CIA-direktøren er der.
Det pågår en heftig debatt, hvor militære ledere hevder
at en betydelig troppeøkning er nødvendig.
Biden med flere foreslo et alternativ
som var mer målrettet mot al-Qaida.
Et mer innsnevret mål.
Det ble litt anspent iblant.
Det var lite vennskap mellom generalene og visepresident Biden.
Presidenten valgte å møtes på midten av hva generalene ønsket
og hva visepresident Biden foreslo.
Men han gir militæret to ordrer.
For det første må oppdraget ha et snevert fokus.
For det andre, troppeøkningen vil bare vare i 18 mnd.
Så må de troppene sendes hjem.
Han setter en frist.
Presidenten sendte også et selgerteam til Capitol Hill,
som er nølende etter presidentens kontroversielle ordre
om å trekke styrker ut innen juli 2011.
Det er feil inntrykk å gi våre venner, og våre fiender.
Det er feil inntrykk å gi mennene og kvinnene som vil dra dit og vinne.
I krig måler man viljestyrke.
Vi ga fienden en tidsplan for tilbaketrekningen.
Vi sa til fienden mange år i forveien
hvor mange soldater vi ville ha, og hva de ville gjøre.
Det er som vi skrev manuset for vårt ønske om krigen,
og ga det til fienden i håp om at de skulle følge manus.
Profesjonelle, militæroffiserer som meg, hilser og utfører.
Og det gjorde vi.
Jeg leste ikke nyheter, og kunne ingenting om politikk.
Jeg visste bare at vi ble angrepet, men ikke av hvem.
Jeg forsto ikke det politiske landskapet rundt 11. september, ikke sant?
Jeg følte et kall om å tjene mitt land.
Ti dager etter high school vervet jeg meg i marineinfanteriet.
Ble sendt til Afghanistan.
2. JULI 2009
Bataljonkommandørens tale handlet om at verdens øyne var rettet mot oss.
Vi må snu trenden i Afghanistan,
og tvinge Taliban til å reagere på oss i stedet for motsatt.
Han prøvde å understreke situasjonens alvor,
at det var et historisk øyeblikk.
At det ville bli en viktig hendelse i Afghanistan-krigen.
-Du var en del av historien. -Jeg var det.
Beklager.
Det ble den største helikopterinnsettingen siden Vietnamkrigen.
Det var min første dag i strid. Jeg husker alt fra helikopterturen.
Man er stuet inn som sardiner, og sitter nærmest oppå hverandre.
Du lukter dieseldampen. Du hører ikke dine egne tanker.
I bakholdet husket jeg talene.
Folk som sa:
"Se deg rundt. Noen av de rundt deg vil kanskje ikke klare seg."
Så vi visste at det ble kamp.
I 2009 var Taliban dominante.
De var på frammarsj.
Vi hadde kart over hvem som kontrollerte de ulike distriktene
i de ulike provinsene i Afghanistan.
Og distriktene begynte gradvis å få fargene
som var vår kode for Taliban, eller andre opprørsgrupper.
Den sivile militærkampanjen vi har påbegynt i Afghanistan
vil utspille seg over de neste 18 månedene.
Som mange av oss har påpekt blir det trolig verre før det blir bedre.
Andre juli 2009.
Det var rolig de første 20-30 minuttene.
Så begynte vi å bli beskutt.
Fortsett! Vi kan ikke stoppe!
Kom igjen, fortsett!
De angrep fra så langt hold
at jeg ikke engang så hvor vi ble beskutt fra.
Kom igjen! De er på taket!
Det hørtes ut som kinaputter, men veldig nærme.
Vi vet ikke hvem de snille er, og hvem de slemme er.
Taliban går ikke i uniform. De går i ett med lokalbefolkningen.
-Jeg vet ikke hvor de skyter fra! -De skyter bare.
-De skjuler seg bra. -Du ser ikke hvor de er.
Vi fikk høre at fallskjermredningstroppen var på vei.
Om de kom, betød det at noen hadde blitt skutt.
-Nå! -Jeg har ham!
Personen som ble skutt var korporal…
Beklager.
Det var korporal Charles "Seth" Sharp, fra Adairsville, Georgia.
-Kom igjen, Sharp! -Når kommer helikoptret?
-Sett i gang! Kom an, Sharp! -Kom igjen!
Sharp!
Lagmedlemmene hans ropte på ham, og sa: "Sharp, våkne."
Han våknet ikke.
Blod rant ut på bakken.
-Vi må dra, kom igjen. -Sharp!
Til slutt løftet de ham opp og løp ned gata med ham.
De presset seg inn i et hus. Saniteten begynte å jobbe.
Sharp blødde i hjel.
Han klarte seg ikke.
"Hva gjør jeg her?"
Vi ante ikke hva vi skulle. Vi visste ikke hva målet var.
Jeg skjøt ikke ett skudd før 31. juli 2009.
En fyr kom ut av dekning
med en AK-47.
Det var klart som dagen.
Jeg siktet lavt, og lot skuddene klatre oppover på ham.
Jeg tenkte mye på den dagen, 31. juli.
Personen jeg skjøt så ikke ut til å være eldre enn 15 år.
Jeg har tenkt på hvordan vi havnet der. Hvem var den personen?
Var de med i Taliban, eller ble de tvunget til å slåss?
Hva om noen invaderte mitt land? Ville jeg skutt mot dem?
Hva er forskjellen mellom Sovjets okkupasjon av Afghanistan
og den amerikanske okkupasjonen?
Er det noen forskjell? Kan vi kalle den ene en okkupasjon,
men ikke den andre?
Afghanere kjemper mot USAs nærvær i Afghanistan
med samme motivasjon som da de slåss mot sovjeterne.
Det er ingen forskjell på de to jihad-ene, eller på okkupasjonene.
Det er ingen forskjell
mellom de to motstandsbevegelsene mot okkupasjonene.
I går kalte de oss frihetskjempere.
Men når vi gjør det samme i dag, kaller de oss deres fiender,
og de kaller oss terrorister.
Er noen truffet?
Bombetrusselen var så stor
at på hver tur var det flere som måtte amputere to, tre eller fire lemmer.
Talspersoner sier at en soldat døde etter skader mottatt i et bombeangrep.
Dødsfallet skjer etter at syv andre soldater ble drept i Afghanistan
i tre ulike angrep på mandag.
Mye av Helmand er jord.
Det er lett å grave ned en improvisert bombe, en vannkanne med sprengstoff,
en sprenghette og noe å utløse den med. Veldig lett å lage.
Taliban hevdet de kunne grave dem ned på tre-fire minutter.
De dekket til bomben med jord, helte vann over,
og fordi solen var så varm tok det fem-ti minutter…
Jeg kunne pekt på en bombe foran deg, og det var umulig å se.
Ingen tegn på at det var en bombe der.
Så for hvert eneste steg var du redd for å tråkke på en bombe.
De var i døråpninger, smug, grøfter, overalt.
Du ser så klart for deg å tråkke på en, og at alt sprenges i filler.
Det var en forferdelig følelse.
Fordi de måtte passe seg for bomber
tok det timevis å forflytte seg fire-fem kilometer.
Og Taliban så dem på lang vei.
Marineinfanteriet hadde ulike eksplosiver, blant annet en "MICLIC",
en ti meter lang strømpe med en håndgranat for hver meter.
Det var kult.
Det banet en kort vei for dem.
Sånn forflyttet de seg i landsbyer nær Sangin.
De ødela regelmessig afghaneres eiendom,
bare for å kunne gå 10-15 meter i trygghet.
Definitivt et jævla hull.
Jævla fint hull. Jeg er stolt.
Derfor sa mange afghanere, særlig i Sangin:
"Taliban gjør ikke sånt. Dere har lovet oss trygghet så lenge,
men det blir verre." Og det ble det.
Jeg er gravejournalist for Washington Post.
Jeg fikk et tips om at Michael Flynn hadde gitt et intervju
til generalinspektøren for Afghanistan om krigen.
Så vi tenkte: "Det er en sak, hva sa Flynn?"
Flynn var kjent for å snakke direkte og utilslørt.
Vi gikk til søksmål i en føderal domstol.
Saksgangen tok litt tid, og så fikk vi et intervju.
Hver målbare aktivitet mislykkes.
Er Afghanistan virkelig bedre nå enn før?
Taliban har overtatt Marjah, og tar snart Lashkar Gah.
Han er sterkt kritisk til hvordan ting faktisk går,
og hvordan de som leder krigen ikke var realistiske om hva som foregikk.
Og det har pågått siden 2002 og fram til i dag.
"Alle var flinke, alle gjør en god jobb."
Ja vel?
Om vi er så flinke, hvorfor føles det som om vi taper?
Han motsier tvert
alle myndighetenes uttalelser i lang tid.
En fortelling ble fortalt til folket i år etter år, om at ting gikk bra.
Vinner USA krigen i Afghanistan?
Jeg syns at det siste året har vi gjort stor framgang.
Vi har hatt stor suksess med å oppnå målet.
Vi ligger an til å oppnå våre mål.
Selv om de hele tiden visste at det var store problemer
som ville forhindre en seier.
Så fant vi ut at generalinspektøren hadde intervjuet hundrevis av folk
i et program kalt "Hva vi har lært."
Vi begynte en langvarig kamp de neste tre årene med generalinspektøren.
Til slutt fikk vi tak i notater fra over 400 intervjuer,
mange utskrifter av lydopptak,
med mange folk som hadde vært involvert i krigen.
Vi invaderer ikke fattige land for å gjøre dem rike.
Vi invaderer ikke diktaturer for å lage demokratier.
Vi invaderer voldelige land for å gjøre dem fredelige. Vi mislykkes i Afghanistan.
En britisk general, David Richards,
NATO-kommandør for USAs og NATOs styrker i Afghanistan
fra 2006 til 2007.
I intervjuet sa han: "Vi hadde ingen ordentlig strategi."
Vi hadde mye taktikk, men ingen strategi."
Kommandøren sa de manglet strategi.
Generalen som erstattet ham, Dan McNeill, en firestjerners general i USAs hær:
"Vi hadde ingen strategi."
"Jeg prøvde å få folk til å definere 'seier' før jeg dro dit."
Han snakket om Det hvite hus og NATO.
"Ingen kunne det.
Vi hadde ingen strategi, ingen definisjon av seier."
Dette var generalene som ledet krigen.
Det er forbløffende å lese slike kommentarer.
Det var ikke det folket ble fortalt år etter år.
Tvert imot.
Her snakker Chris Kolenda om korrupsjon.
"Innen 2006
hadde Afghanistans regjering organisert seg til å bli et kleptokrati."
Kolenda sier: "Jeg vil sammenligne det med kreft.
Småkorrupsjon er som hudkreft.
Det fins behandlingsmåter, og det går sikkert bra."
"Korrupsjon i øvre ledd av ministeriet er som tarmkreft.
Det er verre, men om du oppdager det i tide, går det nok bra.
Kleptokrati, derimot, er som hjernekreft. Det er fatalt."
Han sa i 2006 at det var et kleptokrati.
Et fatalt tilfelle av hjernekreft.
USAs utgangsstrategi fra Afghanistan
er basert på oppbyggingen av Afghanistans hær.
Det låter bra på papiret.
Vi hjelper dem å bygge en hær, modellert etter vår,
fordi det er det vi vet.
Problemet er at den ikke fungerte i Afghanistan.
De lave lese- og skriveferdighetene i Afghanistan
gjorde at vi begynte rekruttopplæring,
rekruttskole om du vil, for afghanerne, hvor vi lærte de afghanske styrkene
å lese og telle på førsteklasse-nivå.
Så grunnleggende var det.
Så vi prøvde å sørge for et minimum av leseferdigheter hos de afghanske styrkene.
Mens vi drev med opplæringen
prøvde vi å få dem til å ta føringen i stridsoperasjoner.
De røykte marihuana midt i kampene. De brukte ikke verneutstyr.
De begikk lovbrudd regelmessig.
De solgte drivstoff, våpen og kjøretøy de hadde fått utlevert.
Jeg besøkte kontrollposter,
og folk var så rusa på heroin at de ikke kunne stå.
De sluknet.
Det var ekstremt vanlig, særlig i sør og øst, men også resten av landet,
at den afghanske hæren i noen tilfeller, men iallfall politiet, å ha "te-gutter".
Amerikanske marineinfanterister besøkte baser, og guttene serverte te.
Guttene var alltid 11-12-13 år gamle.
Ofte veldig pene,
og det var viden kjent av alle at guttene ikke bare var tjenere om dagen,
men sexslaver om natten.
Det var unge gutter som ble bortført av lokalt og nasjonalt politi
spesifikt for det formålet.
Framstillingen var at Taliban var skurkene,
og politiet, hæren og regjeringen var heltene, og vi lå an til å vinne.
Men spør du afghanerne, er det ikke tilfelle.
Vi brukte for mye penger for fort
i et for lite land, med for lite oversyn.
SIGAR er et kontor med generalinspektører.
Vår jobb er å kontrollere hvordan midlene til rekonstruksjon, og bare det,
i Afghanistan blir brukt.
Vi etterforsker svindel, sløsing og misbruk.
Vi har vært i Afghanistan i 18 år,
og har brukt mer på rekonstruksjon der enn Marshallplanen for Europa.
Da jeg kom var det meste av pengene brukt,
med veldig lite kontroll.
Av de 140 milliarder dollarene
har omtrent 80 prosent blitt brukt på sikkerhet.
Å betale politiets lønninger, ansette politi,
betale for uniformer, ammunisjon, våpen, sykehusopphold.
Lokale politikere, lokale krigsherrer, fikk alle kontraktene.
Vanlige afghanere forstår at maktens menn
er de som får penger fra USAs regjering og de allierte,
og som tjener mye penger.
Vi fant mange kontrakter som ikke fungerte, rene katastrofer.
En av de største
var kjøpet av et militært transportfly for afghanerne.
Det kalles G.222, og er et lite transportfly.
Vi brukte omtrent 400 millioner dollar på flyet.
Vi kjøpte dem på en skraphaug i Italia. Italienerne ville selge.
De var ikke flygedyktige.
Det var en total katastrofe. Kort sagt ble alle flyene skrapet.
Et annet eksempel, denne gang et eksempel på "MilCon",
militær byggoppføring,
var det vi kaller "64K".
Et bygg på 6000 kvadratmeter.
Et hovedkvarter bygd i Camp Leatherneck.
Marineinfanterigeneralen som ledet troppeøkningen i sør
sa til militæret: "Jeg vil ikke ha det, vil ikke bruke det,
og er ikke her når det er ferdig. Ikke bygg det."
Men militæret gjorde det. Den katastrofen kostet vel 36 millioner dollar.
-Det ble aldri brukt? -Aldri.
Det ble forsøkt å investere i Afghanistans kasjmir-industri.
-Ja. -Hva handlet det om?
Et konsept var å fly inn
sjeldne, italienske hvite geiter
som skulle avles med lokale geiter
og framskaffe glade geiter.
Det ville forbedre kasjmir-industrien.
De ville ha rask avkastning.
Personen de fikk til å lede dette, som faktisk visste en del om geiteavl,
og kasjmir-industrien, sa opp i avsky,
og sa man ikke kan gjøre på to år noe som tar ti år.
Så vidt vi vet måtte mange av geitene avlives på grunn av sykdom.
Enten på grunn av stellet eller miljøet overlevde de ikke.
Noen ble spist.
Året etter fant vi ingen av geitene.
Vi, det amerikanske militæret,
bestemte oss for å gi kamuflasje- uniformer til den afghanske hæren.
Vi lot generalen som ledet det afghanske militæret
velge designet på kamuflasjeuniformene.
Han likte et design som jeg tror heter "skogsgrønn".
Problemet er at under fire prosent av Afghanistan er skog.
For det andre valgte han et design fra en bok,
men USAs militære eide ikke mønsteret.
Vi måtte betale noen andre for mønsteret.
Så vi betalte omtrent 30-40 prosent mer enn uniformer koster.
Vi kjøpte feil uniform til en høyere pris for det afghanske militæret.
Alle spurte: "Hvor mye har vi kastet bort?"
En gruppe undersøkte om det var sløseri,
bedrageri eller bare dumhet.
Vi sjekket bare noe sånt som 70, 60 milliarder.
Vi kom fram til at omtrent 30 prosent av midlene vi undersøkte
kunne anses som tapt til bedrageri, sløseri og misbruk.
Karzai var landets president i 13 år.
Det er lenge.
For lenge.
Karzai var sindig,
en imøtekommende leder fra Kandahar.
Da han dro 13 år senere, var han en enormt mektig,
veldig arrogant potentat,
og presiderte over et spektakulært korrupt
kriminalimperium, altså Afghanistans regjering.
Amerikanerne hadde et navn for det. Militæret har forkortelser for alt.
Forkortelsen for den afghanske regjeringen var "VICE".
V-I-C-E. Det sto for "vertikalt integrert kriminelt foretak."
Karzai var verken mer eller mindre korrupt enn alle andre,
men han regjerte over det, og beskyttet det.
Oppfatningen i USA ble, feilaktig,
at han var uunnværlig, og måtte ikke irriteres.
Gi ham det han vil ha, det han trenger. Og det gjorde vi.
Vi skapte et monster som fortærte vanlige afghanere,
og drev dem over til Taliban.
USA STERKT DELAKTIG I AFGHANSK KORRUPSJON
Vi, med vår bistand og kontrakter,
ga makt til de verste rovdyrene i det afghanske samfunnet.
Rovdyr som hadde stått for kollapsen av lov, orden og sikkerhet
som førte til Talibans framvekst.
JUNI 2010
Brigaden jeg var i ble sendt til regionkommando sør, i Kandahar.
Jo nærmere vi kom, jo drøyere ble det.
Vi møtte folk på vei ut av området vi skulle til.
Jeg snakket med en av dem, og han var radmager.
Ansiktet var rødmusset. Han sa:
"Dere kommer til å miste folk der borte.
De kommer til å… Noen av dere vil bli drept."
Og de sa: "Om dere vil finne på faenskap,
kan dere finne på faenskap her nede."
Vi kom til en knøttliten utpost midt i ødemarka.
Det mest landlige stedet jeg har sett i mitt liv.
Som en illustrert barne-bibel.
Jordhytter, valmueåkre og rader av druer.
De vi erstattet hadde klikket helt.
Avklipte ermer, skjegg…
De hadde veldig lite oppsyn.
Om tiltalene blir bekreftet, var det troppen fra helvete.
Fem amerikanske soldater beskyldes for å drepe afghanske sivile
bare fordi de kunne. Syv til var med på å skjule det.
I tillegg, likskjending, skyting mot afghanske sivile,
hasjrøyking og oppbanking av en menig som meldte fra.
Det var de samme som hadde drept sivile. De drepte dem og skjendet likene deres.
Lokalbefolkningen visste om det, og det ble en internasjonal nyhetssak.
Vi gikk inn i en situasjon der amerikanere ikke var særlig populære.
Det ble aldri forklart hva oppdraget var.
Etter noen måneder der besøkte vi en landsby som vi fikk høre
var utspringet til Taliban-bevegelsen.
På vei tilbake gikk en selvmordsbomber inn i formasjonen vår og sprengte seg.
Han var kledd som en vanlig bonde, i en kjortel, med en favn ved,
og han desimerte midten av formasjonen.
Det var en vekker for oss alle, da ble det veldig reelt.
Han drepte fem mennesker. Tre amerikanere og to afghanske soldater.
Det endret vår tilnærming til tjenestegjøring i Afghanistan,
det endret vårt forhold til de lokale,
og tok livet av den idealistiske troen vi hadde
om hva vi oppnådde med utplasseringen vår.
Nå, om sivile nærmet seg oss,
selv om de sa hei, siktet vi på dem.
Sånn vinner man ikke tillit.
Jeg ble lært i tenårene at
vi er det beste landet i verden, og grunnen til at noen angriper oss
er fordi de er misunnelige, og hater oss fordi vi er frie.
Jeg ble offiser i 2011.
Da jeg var i Afghanistan trodde jeg at vi var der for å hjelpe afghanerne.
Men du kan ikke ta en institusjon laget for vold
og bruke den til å bygge sunne og trygge samfunn.
Jeg så en gang en kommandør for et infanterikompani gråte.
Det er sjeldent i hæren.
Han fikk i oppdrag:
"Du må knytte bånd med folk i området."
Så han gjorde det. Han skapte mye tillit det året,
og opplevde veldig mye.
Så ble han beordret til å ødelegge alt de hadde bygd.
Han brøt sammen på kontoret sitt fordi han visste,
som jeg gjorde, hvilket svik det var mot det afghanske folk,
som vi liksom kom for å hjelpe og tjene.
Kan du snakke med henne, og si at jeg ikke vil skremme barna?
Skjønner du? Fortell dem hva vi har tenkt.
Kanskje sjansen var der tidlig i utplasseringen,
men mot slutten likte de oss iallfall ikke.
De skjønte at vi egentlig ikke brydde oss stort om Afghanistan.
Derfor fins ordtaket som mange soldater etter 11. september tok til seg,
som er: "Jeg gjør det for de til venstre og høyre for meg.
Vi er et brorskap."
Så det er hensikten. Du slåss bokstavelig talt for å ikke dø.
I selvmordsbombe-hendelsen var en av de yngste i troppen
en av soldatene som ble drept.
Som sanitetssoldat, 30 minutter tidligere, da vi ble beskutt,
sa en soldat til meg: "Jeg vil ikke dø."
Han var en tøff fyr, og han var…
"Hør på meg. Jeg vil ikke dø."
Tretti minutter senere, da jeg fant liket hans,
føltes det som om han hadde sagt:
"Ikke la meg dø."
I mangel på en sammenhengende framstilling av disse krigene
er det lett for soldater å påta seg ansvar for ting de ikke har skyld i.
Krigen destilleres ned til deres egne horrible opplevelser.
Det ble min krig.
Og i min krig var jeg skurken.
Den framstillingen som hjernen min kom fram til
var fortellingen om sanitetssoldaten som ikke reddet kompisen sin.
Oversersjanten vår samlet troppen og sa: "Nå kommer det vanskeligste. Å dra hjem."
Vi tenkte: "Hva er det du…?"
Alle lurte på hva han pratet om. Det vanskeligste er jo overstått.
Men han sa: "Det vanskeligste gjenstår, og det blir…"
Herregud.
"Det blir å dra hjem."
Og ingen av oss visste hva han mente med det.
Og han hadde helt rett.
Han hadde helt rett.
VI ELSKER DEG, SØNN!
Jeg merket ikke før etterpå hvor mye jeg hadde forandret meg.
Det er den dag i dag…
Det er en del av meg som døde i Afghanistan.
Den får jeg aldri tilbake.
Jeg husker spesielt en kveld i vakttårnet i Afghanistan,
da jeg innså hva frihet i USA var.
Hva mener vi med "frihet" her i landet?
Det er friheten til å late som.
Vi føler vi har rett på fiksjonene.
-De skyter fra venstre side av veggen! -Jeg ser dem.
Og når man drar til Afghanistan, blir forhenget revet vekk.
Faen!
Vi blir drept! Ta det jævla våpenet!
Tilbake!
Faen!
Hei, hjelp meg!
Jeg fikk endelig ringe i dag,
og forventet å høre: "Jeg savner deg veldig."
Den type ting. Men nei.
Jeg ringte hjem, og de sa: "Ja, alt er ok. Jeg er på fest.
Jeg lever godt her nede."
Spør ikke hvordan jeg har det.
Da innså jeg at folk gir faen i hva vi gjør her.
Liksom…
Ingen nevner 11. september lenger engang.
For meg er det grunnen til at jeg er her.
Det er den lengste krigen i USAs historie.
Sånn er det. Ingen finner en vei ut.
I starten av krigen i Afghanistan var det en mulighet
for å kanskje finne bin Laden i Tora Bora-regionen.
Da den muligheten glapp, var vi aldri i nærheten av en tilsvarende
avklaring om hvor han kunne være,
og hvordan vi kunne få stilt ham for retten.
CIA kom til Det hvite hus tidlig i september 2010
og sa til presidenten at en bolig var av interesse.
Alle spurte seg om det kanskje kunne være Osama bin Laden.
Tekst: Kristian Vilnes Opdahl