Az amerikaiak felvonták a zászlót Kandahárban.
Azt a zászlót, amelyet New Yorkban a Ground Zero fölött repítettek el,
amelyet a támadásokban elhunytak családtagjai írtak alá.
Eközben a dél-afgán város utcáin az élet visszatért a normális kerékvágásba
a diktatórikus iszlám rezsim bukása után.
Kandahár felszabadítása után az Afganisztánban megmaradt
tálib vezetők számára világossá vált,
ahogy az al-Káida vezetőség töredékének is,
akik ott maradtak, hogy számukra véget ért a játszma.
KANDAHÁR, AFGANISZTÁN A TÁLIBOK BUKÁSA UTÁN
Ha a tálibok reagálnak Amerika követeléseire,
és kiadják bin Ládent,
elpusztítják az al-Káida katonai bázisát Afganisztánban,
és nem engedik be őket az országba,
akkor az amerikaiak nem jöttek volna Afganisztánba.
A vereségük elkerülhetetlen volt.
Mondtuk a táliboknak, hogy nem fognak tudni ellenállni
a városok megszállásakor.
Hogy fel kell majd adniuk a városokat.
És felülvizsgálni a stratégiájukat.
A katonai központjaik nem tudnak majd ellenállni.
És könnyedén szétzúzzák őket.
A legtöbben azt hitték, hogy a háborúnak vége van.
Sajnos az al-Káida és a tálib rezsim megbuktatása,
Afganisztán leverése,
és a terrorista sejtek megsemmisítése világszerte mindössze okot szolgáltatott
pár kormánytagnak, hogy újabb háborút szítson.
Irakban.
Elkezdtük kivonni az erőforrásainkat abból a teljesen legitim csatából,
ami a 9/11 megbosszulására szolgált,
egy olyan országba, aminek semmi köze nem volt a 9/11-hez.
A parancsomra
a koalíciós erők megkezdték a katonai jelentőségű célpontok támadását,
hogy Szaddám Huszeinnek ne legyen esélye háborút szítani.
A NETFLIX DOKUMENTUMFILM-SOROZATA
NEGYEDIK RÉSZ A JÓ HÁBORÚ
KABUL, AFGANISZTÁN
Afganisztánban 2001 vége egy optimizmussal és lehetőségekkel teli időszak volt.
Afganisztán végre kezdett kilábalni a sötét évekből,
ami nagyjából 1996-tól 2001-ig tartott.
Mintha a napellenzőn beáramló napfényen keresztül
az afgánok meglátták volna a lehetőséget.
Most először ismét zeneszóval telt meg az utca,
ami a tálib rezsim alatt tiltott volt.
A kötelező szakállukat leborotválni vágyó férfiak
hosszú sorokban vártak.
Az afgán emberek szíve megtelt reménnyel,
főleg a nemzetközi közösség eljöttével.
A tálibok távozásával Kabul népe visszatérhet.
Azok, akik nem tudták tolerálni a tálibokat,
most visszatérhetnek új életet kezdeni a fővárosba.
A tálibok bukása után Kabulba költöztünk.
Ezért elhoztam a burkát Kabulba, de amikor odaértem,
sok nő nem viselt burkát,
mert Kabult már nem a tálibok irányították.
Úgy mehettem ki az utcára,
hogy nem féltem, hogy a tálibok megostoroznak majd.
Olyan érzésem volt,
hogy végre fellélegezhetek mint emberi lény.
Az amerikai hadsereg remekül harcol a háborúkban,
jók az ellenségek legyőzésében.
De nem mindig tudják, mi legyen a következő lépés.
Miután a tálibokat kiszorították Kabulból és Kandahárból,
majd idővel az egész országból,
a hadseregnek nem volt terve arra, hogy ezután mi következzen.
Hogy állítsuk vissza a stabilitásukat?
Hogy biztosítsunk alapszolgáltatásokat?
Hogy segítsük át ezt az országot a modern világba?
Nem volt egyértelmű utasítás,
hogy mit akartunk csinálni, és mikor.
De abban biztosak akartunk lenni,
hogy bárhogy is fejlődjön Afganisztán, soha többé ne szolgáljon alapul
egy, a határain túlmutató, hazánkat megcélzó támadásnak.
Itt kezdődtek a nézeteltérések.
Véleményem szerint
ennek a garantálásához
nemzetépítésbe kellett kezdeni. Kommunikációs vonalakat kiépíteni,
utakat, jó utakat, hogy a hadsereg erőit lehessen mozgósítani,
hogy a termelők el tudják szállítani a terményt, és a többi.
De a minimalisták úgy vélték: „Minket ez nem érdekel.
Ne csináljunk… Húzzunk el innen!”
Ez volt a Rumsfeld-doktrína.
Dönts meg egy rendszert, ami nem tetszik,
minimális erőfeszítéssel, majd tűnj el. A többi miatt ne aggódj!
Ha vissza kell jönnünk 10 év múlva, megtesszük.
2001 decemberében Tommy Franks vezérezredest,
aki az afgán háború parancsnoka volt,
hívatta Rumsfeld, aki azt mondta neki:
„Beszélnünk kell Bush elnökkel a crawfordi tanyáján,Texasban.
Meg kell fontolnunk az iraki lehetőségeket.”
Épp akkor ért véget a Tora Bora-i csata.
Még mindig keresték bin Ládent. Felszámolták állásaikat.
Majd ugyanaz a vezérezredes megkapta a parancsot:
„Fel kell gyorsítanunk az iraki terveket.”
Rumsfeld védelmi államtitkár a NATO vezetőivel
vitatta meg a terrorizmus elleni harcot.
Csak úgy lehet leszámolni egy globális terroristahálózattal,
ha harcba szállunk.
A hírszerzési bizonyítékok, a titkos beszélgetések,
és az őrizetben lévő emberek vallomásai
bizonyítják, hogy Szaddám Huszein segíti és védi a terroristákat,
beleértve az al-Káida tagjait is.
Nagyon határozottan állítottuk,
hogy Iraknak nincs kapcsolata az al-Káidával.
Sokan mondták, hogy: „De igen, ott vannak. Irakban vannak.
Intézzük el őket is, ahogy Afganisztánnal tettük.”
Tévedés. Óriási tévedés.
Ez a rengeteg neokonzervatív,
konzervatív keselyű a Bush-kormányban azt hitte, hogy az első Öböl-háborúnál
hiba volt Szaddám Huszeint hatalmon hagyni,
és az USA-nak tíz évvel korábban
le kellett volna vele számolnia, de elszalasztotta a lehetőséget.
Úgy vélték, hogy itt az alkalom ezt helyrehozni.
Megpróbáltuk meggyőzni az egész világot az ENSZ-ben,
hogy Szaddám és bin Láden tömegpusztító fegyvereken dolgoztak.
Erről szólt Colin Powell beszéde.
Arra szeretném felhívni a figyelmüket, hogy sajnos létezhet egy baljósabb kapocs
Irak és az al-Káida terroristahálózata között,
amely ötvözi
a klasszikus terroristaszervezeteket és a modern gyilkolási módszereket.
Már akkor is tudtuk, hogy ez ökörség.
Majd azt gondoltuk, hogy talán több információjuk van, mint nekünk.
Később megtudtuk, honnan származott az információ.
Ibn Sejk al-Libitől származott.
Amikor elfogták, megállás nélkül kínozták,
hogy ismerje be, hogy bin Láden és Szaddám együtt dolgoztak a fegyverek fejlesztésén.
Maga Powell miniszter úr mondta,
hogy az információ Ibn Sejk al-Libitől származott.
Felvázolom egy rangidős terroristaügynök történetét,
aki elárulta, hogy Irak kiképezte az al-Káidát a fegyverekről.
Szerencsére elfogtuk ezt az ügynököt.
És elmesélte a történetét.
A Perzsa-öbölben 65 000 bevetésre kész amerikai katona vár.
Ha Bush elnök kiadja a parancsot, három-négy héten belül
ez a szám 250 000-re emelkedne.
Amerika álláspontja világos.
Elfogadhatatlan annak a veszélye, hogy Szaddám Huszein
és terroristaszövetségesei tömegpusztító fegyvereket vethessenek be
ellenünk.
A kormányom, a mi kormányunk politikája szerint
rendszerváltás szükséges.
A legrosszabb vezetők nem fenyegethetnek a legsúlyosabb fegyverekkel.
VILÁGGAZDASÁGI FÓRUM
Nem hátrálunk meg a háborútól.
A kivizsgálás önmagában nem elég.
A felszabadított Irak a szabadság erejével
átalakíthatja a Közel-Keletet
úgy, hogy reményt és fejlődést hoz milliók életébe.
San Franciscótól kezdve, Oregonon át, Tampáig vonultak fel
a háború ellen a tüntetők.
Rossz döntés az Irak elleni háború.
A közvélemény szinte egyhangúan támogatta a katonai közbelépést Afganisztánban
szeptember 11 után.
Irak teljesen más helyzet volt.
Irak nem indított támadást ellenünk.
Nagyon lendületes, és olykor keserű, nyilvános vita folyt
arról, hogy mit tegyünk Irakkal kapcsolatban.
A védelmi államtitkár kijelentette:
„Bármennyire is tagadják az irakiak, vannak tömegpusztító fegyvereik.”
A tömegpusztító fegyverek Szaddám Huszein kezében,
plusz az al-Káida terroristáival való ismert összeköttetése
túl nagy veszélyt jelent, amit nem ignorálhatunk.
Az újságíróknak kétségtelenül szkeptikusabban kellett volna fogadniuk
a Bush-kormány reklámszövegét
az iraki tömegpusztító fegyverek elméletéről,
és arról, hogy Huszein használni akarta őket.
Az amerikai hírszerzőközösség szerint Szaddám Huszeinnek
halálos mennyiségű lépfenéje
és botolinum toxinja van,
ami az ember számára az egyik legmérgezőbb anyag.
Szudánban és Afganisztánban is vannak terroristakapcsolatai.
Valóban létezett kapcsolat Atta és egy iraki diplomata közt.
Cáfolhatatlan bizonyítékunk van arra,
hogy Irakban jelen vannak az al-Káida tagjai.
Egyszerűen fogalmazva nem kétséges,
hogy Szaddám Huszeinnek tömegpusztító fegyverei vannak.
Azért ragaszkodom ahhoz, hogy fennállt a kapcsolat
Irak, Szaddám és az al-Káida között,
mert ez a kapcsolat ténylegesen fennállt.
Az ENSZ vezető fegyverzetellenőre kiállította a jelentést.
Az ENSZ-ellenőrök nem találtak
tömegpusztító fegyverekre utaló bizonyítékot.
Amikor odaértünk Irakba, rájöttünk, hogy minden kamu volt.
Egy szó sem volt igaz belőle. Megkérdezték Ibn Sejket: „Miért hazudtál?”
„Kínoztak. Azt mondtam, amit hallani akartak.”
2003 májusában
Rumsfeld Kabulba ment, és bejelentette, hogy a harci bevetéseknek vége.
Ugyanaznap Bush bejelentette a San Diegó-i repülőgép-hordozón, hogy:
„Az iraki küldetés teljesítve.”
Vagyis a Bush-kormány összehangolta ezt a pillanatot,
hogy egyszerre jelenthessék be, hogy tényleg vége a háborúknak.
Persze ez óriási tévedés volt.
Az iraki munkások a vér feltakarításán fáradoznak,
miután egy bomba megölt három amerikait és két tucat irakit.
Azért támadtunk Irakra, mert azt hittük, tömegpusztító fegyvereik vannak.
De nem voltak.
Úgy tűnik, hogy mégsem voltak tömegpusztító fegyvereik.
- Azt mondta, tudja, hol vannak. - Nem mondtam.
Tudtam, hogy merre feltételeztük, hogy lehetnek.
Azt mondta, tudja, hogy Bagdad közelében,
és onnan az égtáj négy irányában voltak. Ezek a maga szavai.
Látszólag
Szaddám Huszein tömegpusztító fegyverei miatt mentünk Irakba.
És ez nyilvánvalóan teljesen hamisnak bizonyult.
Az amerikai hadsereg haláleseteinek száma meghaladta a 2000-et.
Nem elég, hogy rosszul állt a szénánk Irakban, de az indítékunk is téves volt.
Kiderült, hogy alaptalan volt.
Kiderült, hogy az iraki háború indokaként felsorolt érvek közül
egyik sem bizonyult igaznak.
Szerintem azért ez túlzás.
Nem kizárólag a tömegpusztító fegyverekről volt szó.
Nem ez volt az egyetlen oka.
Szaddám Huszein egy gyilkos diktátor,
aki a tömegpusztító fegyverek függője.
Ha lett volna fogalma a válságról,
amit magának és a népének okozott
a tömegpusztító fegyverek fejlesztése miatt…
Titokban dönthetett úgy,
hogy fegyvereket biztosít a terroristáknak ellenünk.
Tizenhatszor sértették meg az ENSZ határozatait.
Tizenhat különböző határozatot.
Nem tartották be.
Nem engedték, hogy a fegyverzetellenőrök… Szóval nem tettek eleget
legalább 16 különböző ENSZ-határozatnak.
És Bush elnök úgy gondolta, hogy ennek kell hogy legyen következménye.
A stratégiai nárcizmusnál önmagunkat állítjuk a világ középpontjába,
és feltételezzük,
hogy a döntéseink meghatározóak a kívánt eredmény eléréséhez.
Ugyan az emberek gyakran vitáznak azon,
hogy szükséges volt-e Irak megszállása 2003-ban,
de szerintem érdemesebb lenne azt kérdezni:
„Ki a fene hitte azt, hogy könnyű lesz? És miért hitték ezt?”
A politikai döntések,
amelyeket abban az évben hoztak, 2003 és 2004 között,
egy eleve nehéz helyzetet még annál is súlyosabbá tettek.
Bár más híreket kaptunk volna!
Ha helyes az információ, akkor is lett volna iraki háború?
Lett-e volna háború, ha vannak fegyverei?
- Igen. - Ha tudták volna, hogy nincs fegyver?
Már értem.
Ez egy érdekes kérdés. Ezt a lehetőséget nem tudom felmérni.
Nehéz erről spekulálni.
TÖBB MINT 4400 AMERIKAI KATONA ÉS NAGYJÁBÓL 200 000 IRAKI CIVIL
VESZTETTE ÉLETÉT AZ IRAKI HÁBORÚBAN.
Az elmúlt 20 éven végigtekintve
tagadhatatlan, hogy Irak megszállása volt bizonyos szempontból
az a lépés, amely elvezetett a terrorizmus elleni háborúban elért
sikereinkhez.
Nem csak a támadás erősítette bin Láden meggyőződését arról,
hogy az USA vezette Nyugat háborút akar indítani az iszlám ellen,
és egytől egyig meg fogja támadni, és le fogja igázni a muzulmán országokat.
Ami még jelentősebb volt,
azok a tévében felvillanó képek voltak az Abu Ghraibben uralkodó helyzetről,
amely kézzel foghatóvá tette,
és ellentmondott annak, hogy az amerikaiak felszabadítják Irakot.
A hadsereg úgy nyilatkozott az iraki foglyokat bántalmazó képekről,
hogy ez csak néhányuk bűne volt, de vajon hányan tudták,
hogy mi folyik az Abu Ghraib börtönben Bagdadon kívül?
A tényt, hogy végül megtámadtuk Irakot,
szerintem sokan úgy emlegették,
mint az amerikai történelem egyik legjelentősebb külügyi baklövését.
AFGANISZTÁN
Ha visszagondolunk, hogy mikor fordultak rosszra a dolgok,
számomra a legfontosabb fordulópont az iraki háború volt.
Úgy értem, 2001-ben és 2002-ben Afganisztán
élettel és reménnyel teli, és vidám volt.
Igazán csodálatos volt.
De azután minden erőforrást, figyelmet, a csapatok nagy részét,
főleg a különleges erőket, mindent kivontak.
Pár évvel később a tálibok ismét erősen felléptek.
Ez a két esemény kapcsolódik egymáshoz.
Ekkor két problémás háború zajlott egyszerre,
és a kormány nehezen tudta a kettőt egyszerre kezelni.
A Bush-kormány fennmaradó része szerint
Irak volt a legfontosabb, Afganisztán pedig mellékes volt.
Nem beszéltek angolul a közelünkben.
A szomszédod bármi lehetett.
1948-ban születtem.
A CORDOBA-HÁZ ALAPÍTÓJA
Az volt az elképzelésem, hogy: „Feisal, elmész Amerikába,
és életed végéig ott maradsz.
Az lesz a feladatod, hogy bevezesd az iszlámot és a spiritualitást
az amerikai közéletbe.”
Az amerikai értékek alapvetően csodálatosak.
A gondolat, miszerint minden ember egyenlő,
egy nagyon mély igazság,
amely emellett rámutat arra,
hogy a világ összes vallása egyetemes értékkel bír.
Szeptember 11 után rájöttem, hogy a válság pillanataiban
nekünk, akiket a hitközösségek szóvivőinek vagy vezetőinek tekintenek,
bele kell állnunk, el kell magyaráznunk.
Az volt az elképzelésem, hogy létrehozok egy iszlám közösségi központot,
egy muzulmán Keresztény Fiatalok Egyesületét.
Sportokkal, előadásokkal, beszélgetésekkel, kerekasztallal,
hogy a különböző hitközösségekhez tartozó emberek
jól érezhessék magukat együtt, hogy megismerkedhessenek, és a többi.
Ebből pedig felépül majd egy közösség.
Óriási részvételre számítanak a mai tüntetésen
a vitatott iszlám központ építése ellen,
a Ground Zerotól pár lépésre.
- A küzdelem a Ground Zero-mecset ellen… - Mecset a Ground Zeronál…
- A mecset szeptember 11-én… - A Ground Zero-mecset.
NINCS GROUND ZERO-MECSET
A Fox News tudta,
hogy ha „Ground Zero-mecsetnek” hív minket,
azzal fel fogja ébreszteni az emberekben a tüzet. Ez volt a szándéka.
Az érveik nem voltak koherensek.
Vannak arra utaló jelek, hogy ez a mecset a Muzulmán Testvériség műve.
Egy 9/11-es saría toborzóközpontnak nevezzük,
mert erről van itt szó.
Ha felépítenek egy mecsetet itt,
a Világkereskedelmi Központ mellett,
mielőtt azt újraépíthetnénk, utána mi lesz?
Nem lesz mecset. Sem itt, sem most, sem soha máskor.
Nem lesz mecset!
A mecset sértő
a szeptember 11-ei családok szenvedésére és érintettségére nézve.
Ez csak növeli a megosztottságot,
a dühöt és a gyűlöletet.
Beleköpnek az arcunkba. Építsék fel máshol!
Nem szabadna mecsetet építeni a terroristák megjutalmazására.
GROUND ZERO EGY SÍRHELY NINCS MECSET SZENT HELYEN
Kényszerítettek rá, hogy feladjam a projektet.
Ez nagyon fájt.
Fájt.
Mert tudtam, hogy hatalmas sikere lett volna…
és ez lett volna a követendő példa,
hogy hogyan építsünk közösségeket a különbségeink ellenére.
A különbségeinket tisztelve, de mégis építve a közösségi szellemet.
Tegyük fel, hogy sikerül megoldanunk ezt a problémát.
Mennyi jó származna abból, igaz?
Eddig több mint 600 milliárd dollárt költöttünk, nemsokára már billiót.
Több mint 4000 emberéletet vesztettünk, 30 000-en megsérültek,
és ami a legfontosabb,
hogy stratégiai és nemzetbiztonsági szempontból,
az al-Káida ismét felemelkedett, és erősebb, mint 2001 óta bármikor.
Elvesztettük a fókuszt.
Amikor Barack Obama az elnökségért kampányolt,
egy fiatal, karizmatikus férfi volt, aki soha nem szolgált a hadseregben,
és egyértelműen azt nyilatkozta,
hogy hiba volt az iraki háború,
és ha megválasztják, szándékában állt kivonni a katonákat Irakból.
Viszont mindkét háborút nem ellenezhette.
Obama szemében Irak volt a rossz háború, Afganisztán pedig a jó háború.
Afganisztán népe egy szebb jövő ígéretét várja.
És mégis, az új nap reményét beárnyékolja az erőszak és a bizonytalanság.
Azt ígérte, hogy az afgán háborút jóvá fogja tenni.
Nyolc év után… Voltak olyan évek, amelyekben nem rendelkeztünk
sem a megfelelő erőforrásokkal, sem a stratégiával a feladat elvégzéséhez.
Én befejezem a feladatot.
De végül mi történt?
Pár hónappal Obama beiktatása után
az afganisztáni számítások megváltoztak.
Stan McChrystalt Kabulba küldték,
és parancsot kapott, hogy felmérje a terepet,
és jelentse, hogy mire van szüksége ahhoz, hogy fordítson a csata kimenetelén.
Nagyon nehéz, és néha türelmet igényel.
Van, hogy több kockázatot is kell vállalni.
Írt egy szigorúan bizalmas értékelést,
amelyben a csapatok számának növelését javasolta.
Maximálisan 80 és 90 ezres nagyságrendben
kért katonákat.
Átlagban pedig 30 ezreses nagyságrendűt.
Obama nehéz helyzetbe került,
mert az elnök azt nyilatkozta, hogy Afganisztán a jó háború.
Az a háború, aminek fordít a kimenetelén.
Erre fel az amerikai vezérezredes szerint nem elég csak 10 000 katona,
hanem több tízezerre van szükség.
Plusz 40 000 katonával együtt
az amerikai csapatok száma elérné a 100 000-et Afganisztánban.
Ez egy óriási erőforrásvállalás volt
egy olyan időszakban, amikor a gazdaság nehéz helyzetben volt.
KILAKOLTATÁS ELADÓ
Az új megközelítés nagyrészt a felkelésellenesség elveire fókuszált,
a FELEL-re. Szörnyű betűszó. F-E-L-E-L.
FEL.EL. FELKELÉSELLENESSÉG
Szia! Hogy vagy?
Ez miben különbözik a terrorizmuselhárítástól?
A terrorizmuselhárítás taktikus. A támadások megelőzéséről,
a rosszfiúk megöléséről vagy letartóztatásáról szól.
Megnehezíti a terroristák működését,
és fokozza a védelmet a terroristák esetleges célpontjainál.
A felkeléselhárítás más.
Itt nemcsak a terrorizmus vagy a támadások elhárítása a cél,
hanem a társadalmak újratervezése, hogy az ideológiát,
amely arra sarkalja az embereket,
hogy csatlakozzanak szélsőséges mozgalmakhoz,
és erőszakot kövessenek el,
másfelé irányítjuk, vagy megváltoztatjuk.
Lényegében próbáljuk átalakítani a társadalmat,
hogy azon folyamatok, melyek terroristatoborzáshoz
és radikalizálódáshoz vezetnek, valahogy elhaljanak,
vagy megszűnjenek a mélyreható változások által.
Ez jobb kormányzást, oktatást, nagyobb fokú írni-olvasni tudást
és magasabb életszínvonalat eredményezne.
Ez elindított egy mélyreható tanácskozási folyamatot
az elnök és a háborús kabinet tagjai között.
A Fehér Ház Válságszobájában ültek össze.
Az asztalt Obama vezető tanácsadói ülték körbe.
Mellette az akkori alelnök, Joe Biden, Bob Gates védelmi miniszter is ott volt,
valamint Hillary Clinton külügyminiszter is.
Részt vett a CIA igazgatója is.
Egészséges eszmecsere zajlott. A katonai vezetők azt hangoztatták,
hogy szükségszerű a csapatok jelentős növelése.
Biden és mások olyan alternatívát vetettek fel,
amely jobban fókuszált az al-Káidára.
A célpont sokkal behatárolhatóbb volt.
Néha kicsit eluralkodott a feszültség.
A tábornokok és Biden alelnök nem szívlelték egymást.
Az elnök végül az arany középutat választotta
aközött, amit a tábornokai akartak, és amit Biden alelnök tanácsolt.
De a hadseregnek két dolgot mondott.
Egyrészt, hogy a küldetésüknek behatárolhatónak kell lennie.
Másrészt, hogy csak 18 hónapig fog utánpótlást küldeni,
azután a csapatoknak haza kell jönniük.
Tehát adott egy határidőt.
Az elnök emellett meggyőző érvelőket küldött a Kapitóliumba,
ahol ellenezték az elnök vitatott parancsát,
miszerint 2011 júliusára a csapatok elkezdenek kivonulni.
Szerintem tévedés ezt mutatni a barátainknak és az ellenségeinknek.
Tévedés ezt mutatni a férfiaknak és a nőknek,
akik nyerni mennek oda.
Egy háború a taktikák versenye.
Megmondtuk az ellenségnek, hogy mikor vonulunk vissza.
Évekkel korábban szóltunk,
hogy hány csapatunk lesz, és hogy mit fognak csinálni.
Mintha írtunk volna egy forgatókönyvet a háborúhoz,
és odaadtuk volna az ellenségnek, azt remélve, hogy ehhez tartják magukat.
A szakemberek,
a hozzám hasonló katonai tisztségviselők tisztelegnek és végrehajtanak.
És ezt is tettük.
A TENGERÉSZGYALOGSÁG EGYKORI ŐRMESTERE OKNYOMOZÓ ÚJSÁGÍRÓ
Nem olvastam a híreket. Nem tudtam semmit a politikáról.
Csak azt tudtam, hogy megtámadtak, de nem tudtam, hogy ki.
Nem is értettem a szeptember 11 körüli politikai környezetet.
Egyszerűen csak a hazámat akartam szolgálni.
Tíz nappal az érettségi után bekerültem a tengerészgyalogságba.
Afganisztánba repítettek.
2009. JÚLIUS 2.
A parancsnokunk azt mondta a beszédében, hogy: „Rajtatok a világ szeme.”
Ideje változtatni a dolgok állásán,
és kényszeríteni a tálibokat, hogy reagáljanak ránk.
Próbálta megértetni velünk, hogy mennyire fontos ez.
Egy történelmi pillanat.
Hogy ez egy jelentős momentum lesz az afgán háborúban.
- Része vagy a történelemnek. - Igen, ezt.
Bocsánat.
AFGANISZTÁN PAKISZTÁN
A vietnami háború óta ez volt a legnagyobb helikopteres érkezés.
Ez volt az első napom. Emlékszem a repülőút minden pillanatára.
Be voltunk tömve, mint a heringek.
Szinte egymás hegyén-hátán ültünk.
Éreztem az üzemanyag szagát. A saját gondolataimat se hallottam.
Visszagondoltunk a beszédekre.
Amikor azt hallottuk, hogy:
„Nézzetek körül! A mellettetek állók közül lehet, hogy néhányan nem élik túl.”
Tudtuk, hogy fegyveres harcba készültünk.
2009-re a tálibok felemelkedtek.
És teret nyertek.
Voltak térképeink, amelyek megmutatták, ki melyik körzetet irányította
Afganisztán különböző tartományain belül.
És a körzetek fokozatosan elkezdtek olyan színbe borulni,
amit a táliboknak vagy a többi lázadó csoportnak adtunk.
A polgári-katonai hadjárat, amelybe belekezdtünk,
a következő 18 hónapban fog kibontakozni.
És amint azt már sokan megfigyelték, nehezebb lesz, mielőtt könnyebb lenne.
2009. július másodika.
Az első 20-30 percben csend volt…
aztán elkezdtek tüzelni ránk.
Menjetek tovább! Nem állhatunk meg.
Gyerünk! Tovább!
Olyan messziről támadtak ránk,
hogy nem is láttam, hogy honnan lőttek.
Gyorsan! Az épület tetején vannak.
Úgy hangzik, mint a petárda, csak nagyon közelről.
Nem tudtuk, hogy kik voltak a jó fiúk, és kik a rosszak.
A tálibok nem viseltek egyenruhát.
Beleolvadtak a helyi lakosságba.
- Honnan lőnek? - Csak lőnek ránk.
Jók az eltűnésben.
Nem látni őket.
Jött a hívás, hogy úton vannak a PJ-k, a mentős csapat.
Ha ők jöttek, az azt jelentette, hogy valakit meglőttek.
- Most! - Megvan!
Egy őrvezető volt az, akit meglőttek…
Bocsánat.
Charles Seth Sharp őrvezető volt a georgiai Adairsville-ből.
- Gyerünk, Sharp! - Hol az a helikopter?
- Rajta, Sharp! - Gyerünk, szívem!
Sharp!
Az osztag tagjai a nevén szólongatták: „Sharp, ébredj! Ébredj fel, Sharp!”
De nem ébredt fel.
Vér ömlött a földre.
- Mennünk kell! Menjetek! - Sharp!
Majd a tengerészgyalogosok felvették, és elkezdtek futni vele.
Bevitték egy épületbe, és elkezdtek dolgozni rajta.
De Sharp elvérzett.
Szóval nem élte túl.
„Mit keresek én itt?”
Nem tudtuk, mit csinálunk. Nem tudtuk, mi a cél.
Egyetlen lövést sem adtam le 2009. július 31-ig.
Egy srác kilépett a fedezék mögül egy AK-47-essel.
A napnál is világosabb volt.
Alacsonyan céloztam rá, és szó szerint kiürítettem rá a táramat.
Sokat gondoltam arra a július 31-ére.
Az ember, akit lelőttem, nem nézett ki 15-nél idősebbnek.
Azon is gondolkodtam, hogy mi vezetett ahhoz a pillanathoz.
Ki volt ez az ember?
Tényleg tálib volt, vagy kényszerítették a harcra?
Ha valaki az én országomat szállná meg, én is rálőnék?
Mi a különbség Afganisztán szovjet megszállása között,
és az amerikai megszállás között?
Van különbség?
Az egyiket hívhatjuk megszállásnak…
EGYKORI MUDZSÁHID VEZETŐ
…de a másikat nem?
Az afgánokat ugyanaz motiválja az amerikaiak elleni harcban,
mint annak idején a szovjeteknél.
Nincs különbség a két dzsihád közt. Nincs különbség a két megszállás közt.
Nincs különbség
a megszállókkal szembeni két ellenállás között.
Tegnap még szabadságharcosoknak hívtak minket.
De amikor ma ugyanúgy járunk el, akkor ellenségnek kiáltanak ki minket,
és terroristának neveznek.
Eltalált valakit?
Annyi rögtönzött robbanóeszköz, IED, volt,
hogy minden szolgálatban voltak háromszoros,
akár négyszeres amputáltak is.
Az amerikai haderő egy tagja kedden belehalt sérüléseibe,
amiket egy IED-támadásban szerzett Afganisztánban.
Halálának híre hét másik katonáéit követi,
akik három különböző támadásban vesztették életüket hétfőn.
Helmand nagyrészt sár, és könnyű eltemetni egy IED-t,
ami lényegében egy robbanóporral teli vizeskanna,
egy gyutacs, és valami, ami meggyújtja.
Egyszerű elkészíteni.
A tálibok állításuk szerint perceken belül el tudták ásni.
Betakarták földdel az IED-t, majd vizet öntöttek rá,
és mivel a nap forrón sütött, öt-tíz percen belül…
Mondhatnám, hogy nincs előtted IED,
és egyáltalán semmi jele nem volt annak, hogy lett volna ott egy IED.
Szóval minden egyes lépésnél
attól féltek, hogy rálépnek egy IED-re.
Voltak az ajtókban, a sikátorokban, árkokban, mindenhol.
Látták maguk előtt, amint rálépnek egyre,
és minden felrobban és darabjaira hullik.
Igazán szörnyű érzés volt.
Mivel vigyázniuk kellett az IED-kel,
három-négy kilométert órákba telt megtenni.
A tálibok már másfél kilométerre látták őket.
A tengerészgyalogosoknak robbanószerek arzenálja volt,
köztük az úgynevezett MICLIC,
ami egy 10 méter hosszú zokni volt, amiben pár centinként kézigránátok voltak.
Ez egész jó volt.
Ezzel biztosítottak maguknak egy rövid utat.
Így haladtak előre Sangin falvain keresztül.
Folyamatosan lerombolva az afgánok házait,
hogy még 10-12 métert biztonságosan meg tudjanak tenni.
Ez jókora ****** egy lyuk.
Szép kis lyuk, ******. Büszke vagyok magamra.
Ezért is mondta nekem sok afgán, hogy a tálibok nem tesznek ilyet.
„Már régóta ígéritek a biztonságot, de ez egyre rosszabb.” És így is volt.
A Washington Post oknyomozó újságírója vagyok.
Kaptam egy fülest, miszerint Michael Flynn interjút adott
az afganisztáni főfelügyelőnek a háborúról.
Gondoltuk: „Ennek lehet hírértéke, nézzük meg!”
Flynn arról volt ismert, hogy őszinte és nem beszél mellé.
A szövetségi bírósághoz fordultunk.
Beletelt egy kis időbe, mire átrágták, és odaadták az interjút.
Minden minősíthető akciónk kudarcot vallott.
MICHAEL FLYNN HANGJA
Afganisztán tényleg jobb állapotban lenne, mint volt?
A tálibok teljesen visszafoglalták Marjah-t,
és hamarosan Lashkar Gah-t is.
Hevesen kritizálta azt, ahogyan haladtak a dolgok,
és úgy vélte, hogy a háború vezetői rosszul látták a helyzet állását.
Én mondom, ez 2002-ben kezdődött, és napjainkban is ugyanez folyik.
„Mindenki remek munkát végzett, és végez.”
Tényleg?
Ha ilyen jók vagyunk, miért érezzük úgy, hogy vesztésre állunk?
Teljesen ellentmond annak, amit az amerikai tisztviselők
évek óta hangoztattak.
Évről évre ugyanazt sulykolták nyilvánosan az amerikaiakba:
hogy minden remekül halad.
Az USA nyerésre áll az afganisztáni háborúban?
Úgy vélem, hogy az elmúlt évben sokat haladtunk előre.
Nagyon sikeresek voltunk a küldetés végrehajtásában.
VÉDELMI MINISZTER
Jól haladunk céljaink elérése felé.
Annak ellenére, hogy ezek az emberek tudták,
hogy óriási gondok voltak, amik miatt nem tudunk nyerni.
Majd megtudtuk, hogy a főfelügyelő több száz embert interjúvolt meg
ugyanahhoz a „Tanult leckék” programhoz.
Belefutottunk egy három év hosszú hadakozásba
a főfelügyelővel.
De végül sikerült megkaparintanunk a jegyzeteket több mint 400 interjúról,
amiből számos hangfelvétel átírás,
azoktól az emberektől, akiknek közük volt a háborúhoz.
Nem tesszük gazdaggá a szegény országokat,
se nem demokratikussá az autokratikusokat.
Az erőszakos országokat tesszük békéssé. De Afganisztánban kudarcot vallottunk.
CÍM: DAVID RICHARDS VEZÉREZREDES
Volt egy brit vezérezredes, David Richards.
Ő volt az amerikai NATO-erők parancsnoka Afganisztánban 2006 és 2007 között.
Az interjúban azt mondta: „Nem volt stratégiánk.
Nem volt megfelelő stratégiánk. Sok taktikánk volt, de stratégiánk nem.”
A parancsnok szerint nem volt stratégia.
A következő vezérezredes Dan McNeill volt, amerikai hadsereg, négy csillag.
„Nem volt stratégiánk.
Próbáltam kitudakolni, hogy mit jelent a győzelem, mielőtt odamentem volna.”
A Fehér Házról és a NATO-ról beszél.
„De senki sem tudta.”
Nem volt stratégiánk, nem tudtuk, mit jelent győzni.
Ők vezették a háborút.
Egyszerűen elképesztő ezeket a jegyzeteket olvasni.
Az amerikai embereknek
nem ezt mondták évről évre. Hanem a szöges ellentétét.
Ő Chris Kolenda. A korrupcióról beszél.
Azt mondja: „2006-ra
az afgán kormány kleptokráciává szervezte át önmagát.”
Így folytatja: „Szeretem a rák analógiáját használni.
A kisstílű korrupció a bőrrák.
Van rá gyógymód, és valószínűleg nem lesz gond.
A minisztérium köreiben létező korrupció olyan, mint a vastagbélrák.
Ez súlyosabb, de ha időben elkapod, valószínűleg rendbejössz.
A kleptokrácia viszont olyan, mint az agyrák. Halálos.”
És azt állította, hogy 2006-ban kleptokrácia történt.
Az agyráknak egy végzetes esete.
Az amerikaiak kivonulási stratégiája
Afganisztán hadseregének a fejlesztésén alapult.
Ez mind jó tervnek hangzik.
Segítsünk nekik építeni egy sereget a miénket modellezve,
mert ezt ismerjük.
A gond csak az volt, hogy ez nem működött Afganisztánban.
Mivel az afgán lakosságban magas volt az analfabetizmus szintje,
az alapkiképzés alatt,
az afgánok kiképzőtáborában,
az afgán erőket olvasni és számolni tanítottuk
első osztályos szinten.
Ennyire alapszint volt.
Tehát elkezdtük
afgán erőket minimális szinten írni-olvasni tanítani,
miközben folytattuk a kiképzésüket,
és mellette még hadműveletek élére is állítottuk őket.
A csaták közben spanglit szívtak. Nem viselték a védőfelszerelést.
Rendszeresen bűnöztek. Árulták az üzemanyagot, a fegyvereket
és a járműveket, amiket kaptak.
Jártam az ellenőrzőpontokra, ahol be voltak állba a herointól,
és nem tudtak felállni. Lebukott a fejük.
Rendkívül gyakori volt, főleg délen és keleten,
de az egész országban, hogy néha az afgán hadsereg,
de az afgán rendőrség biztosan chai és teás fiúkat tartott.
A tengerészgyalogosok elmentek a bázisokra,
és ezek a fiúk szolgálták fel a teát.
Ezek a fiúk mindig 11, 12, 13 évesek voltak.
Sokszor nagyon szép kisfiúk voltak, és egytől egyig mindenki tudta,
hogy ezeket a fiúkat éjszaka szexuális rabszolgaként tartották.
Fiatal fiúk voltak, akiket a helyi vagy a nemzetközi rendőrség
kifejezetten erre a célra rabolt el.
Akkoriban úgy gondolták, hogy a tálibok a rosszfiúk,
az afgán rendőrség, hadsereg és kormány a jófiúk, és nyerésre állunk.
De az afgánok megmondják, hogy ez nem így van.
Túl sok pénzt költöttünk el túl gyorsan,
egy túl kicsi országban, túl kevés felügyelet mellett.
A SIGAR a főfelügyelők hivatala.
És az a feladatunk, hogy felügyeljük,
hogy használják fel az átalakításra szánt pénzt
Afganisztánban.
Tehát csalás, pazarlás és visszaélés miatt nyomozunk.
Tizennyolc éve vagyunk Afganisztánban,
és többet költöttünk átalakításokra, mint a Marshall-tervre Európában.
Amikor odamentem,
a legtöbb pénzt már elszórták, minimális felügyelettel.
A 140 milliárd dollárnak
mintegy 80%-át biztonságra költötték.
A rendőrség bérére, új tisztek toborzására,
az egyenruhájukra, a lőszereikre, a fegyvereikre, a kórházi ellátásukra.
A helyi politikusok, a helyi hadvezérek kapták a megbízatásokat.
Az afgán emberek rájöttek, hogy a nagy fejesek kapták a pénzt
az amerikai kormánytól,
a szövetségesektől, akik ezzel rengeteget kerestek.
Sok olyan beruházást találtunk, amik katasztrofálisak voltak.
Szerintem az egyik legfontosabb
a katonai segédrepülőgép vásárlása volt
az afgánok számára. G.222-nek hívták.
Egy kicsi teherrepülő volt.
Úgy 400 millió dollárt költöttünk a gépre.
Egy roncstelepről szereztük be őket Olaszországban.
Az olaszok ajánlották fel.
A gépek nem tudtak repülni.
A G.222 PRÓBAREPÜLÉSE 2002
Kész katasztrófa volt.
Végül az összes repülőgépből fémhulladék lett.
Egy másik példa ugyanerre egy katonai építkezési beruházás volt,
amit 6K-nak neveztünk.
Ez egy 6000 négyzetméteres épület volt.
Főhadiszállásnak épült a Leatherneck-táborban.
A déli bevetést vezető tengerészgyalogos vezérezredes
azt mondta a katonaságnak: „Nem kell, nem fogom használni.
Nem leszek itt, mire elkészül. Ne építsék fel!”
Mégis felépítették.
Úgy hiszem, ez egy 36 millió dolláros katasztrófa volt.
- Soha nem használták? - Soha.
Emellett szerettek volna befektetni Afganisztán kasmíriparába.
- Igen. - Azzal mi lett?
Az volt az egyik elképzelésük, hogy légi úton áthozzanak
ritka, olasz, fehér szőrű kecskéket,
hogy a helyi kecskékkel szaporítsák őket,
és ezáltal boldog kecskék születhessenek, így fejlesztve a kasmíripart.
Gyors átfutást akartak.
A nőnek, akit felkértek üzemeltetőnek, voltak ismeretei a kecsketenyésztésről
és a kasmíriparról, és megbotránkozva mondott fel,
mert nem lehet egy év alatt teljesíteni egy tízéves tervet.
Úgy láttuk, hogy sok kecskét le kellett vágni betegség miatt,
mert a tartásuk vagy a környezet miatt nem maradtak életben.
Néhányat megettek.
Egy évvel később már nyomuk se volt a kecskéknek.
Mi, mint amerikai katonák,
úgy döntöttünk, hogy biztosítjuk az afgán hadsereg terepszínű egyenruháját.
Megengedtük az afgán hadsereg élén álló vezérezredesnek,
hogy kiválassza a terepminta típusát az egyenruhához.
Az erdőzöld nevű minta tetszett neki.
A gond az, hogy Afganisztánnak kevesebb mint négy százaléka erdő.
Emellett egy olyan könyvből választotta a mintát,
amely nem állt az amerikai hadsereg tulajdonában.
Tehát ki kellett fizetnünk valakinek a mintát.
Vagyis úgy 30-40%-kal többet költöttünk az egyenruhára,
mint amennyibe általánosságban került volna.
Megvettük a rossz egyenruhát, drágábban az afgán hadseregnek.
Folyton azt kérdezték tőlem: „Mennyi pénzt pazaroltunk el?”
Volt egy csapatunk, aki ezt vizsgálta. „Akkor ez most pazarlás volt?
Csalás? Vagy egyszerűen csak hülyeség?”
Csak 70 vagy 60 milliárdnak néztünk utána.
És arra jutottunk, hogy az átvizsgált pénzek 30%-át
beazonosíthatóan csalás, pazarlás és visszaélés miatt vesztettük el.
HÁMID KARZAI AFGANISZTÁN ELNÖKE, 2001-2014
Karzai 13 évig volt az ország elnöke. Ez nagyon hosszú idő.
Túl hosszú.
Karzai kezdetben egy enyhe,
elég halk szavú, helyi vezető volt Kandahárból.
És amikor 13 évvel később távozott, egy elképesztően befolyásos,
nagyon arrogáns potentát lett belőle,
aki ezt az elképesztően korrupt és bűnös rendszert irányította,
az afgán kormányt.
Az amerikaiak adtak neki egy nevet. A hadsereg mindent rövidít.
Az afgán kormány beceneve a BŰN volt.
B-Ű-N, ami annyit tett: „Belháborúkat Űző Nemzetellenesek.”
Karzai nem volt többé vagy kevésbé korrupt, mint a többi,
de ő volt az egész feje, és védte a rendszert.
Mi, amerikaiak, abban a hitben éltünk, szerintem tévesen,
hogy Karzai fontos volt, és nem szabadott felzaklatni.
Hogy mindent meg kellett adnunk neki, amit akart, és így is tettünk.
Létrehoztunk egy szörnyű fenevadat, aki kizsigerelte az afgán népet,
és a tálibok karjaiba vezette őket.
AMERIKÁNAK NAGY SZEREPE VAN AZ AFGÁN KORRUPCIÓBAN
A segítségünkkel és a beruházásainkkal
hatalomhoz juttattuk az afgán társadalom legnagyobb ragadozóit.
Ezek a ragadozók feleltek a törvény, a rend és a biztonság megbomlásáért,
ami a tálibok felemelkedéséhez vezetett.
2010. JÚNIUS
AZ AMERIKAI HADSEREG ŐRMESTERE
Az én brigádomat küldték a déli központba, Kandahárba.
Minél közelebb értünk, annál durvább lett.
KANDAHÁR TARTOMÁNY
Láttunk srácokat, akik elfelé jöttek onnan, ahova mentünk.
Beszéltem az egyikükkel, aki irtózatosan sovány volt.
Vörös volt az arca.
Azt mondta: „Itt el fogtok veszíteni embereket.
Meg fognak… Közületek páran meg fognak halni.”
Ilyeneket mondtak: „Ha valami durvába akartok keveredni,
na itt azt megkapjátok.”
Odaértünk egy aprócska előőrsre a semmi közepén.
Ez volt a legfejletlenebb hely, amit valaha láttam.
Olyan volt, mint egy képes Biblia.
Sárkunyhók, mákmezők és szőlősorok.
A srácok, akiket lecseréltünk, rossz útra tértek.
Levágott ruhaujjak, szakáll.
Minimális felügyelet alatt működtek.
CALVIN GIBBS TÖRZSŐRMESTER
Ha a vádak igaznak bizonyulnak, ez a pokol osztaga volt.
Öt amerikai katonát
afgán civilek indokolatlan meggyilkolásával vádolnak.
Hét másik pedig falazott nekik.
Emellett holttesteket csonkítottak, könnyű célpontokra lőttek,
füvet szívtak, és megvertek egy közlegényt,
aki beárulta őket.
Ugyanazok a srácok voltak, akik civileket gyilkoltak.
Megölték, majd megcsonkították őket. A helyiek tudták ezt.
Aztán nemzetközi vezércikk lett belőle.
Az amerikaiak egyre kevésbé voltak már népszerűek.
Sosem magyarázták el nekünk, hogy pontosan mi volt a küldetés.
Pár hónappal a bevetésünk kezdete után elmentünk a faluba,
ahonnan tudomásunk szerint a tálibok mozgalma eredt.
Visszafelé egy öngyilkos merénylő belépett a formációnkba,
és felrobbantotta magát.
Úgy volt öltözve, mint egy helyi földműves,
hosszú ruhát viselt, és rönköket cipelt.
Megtizedelte a formációnk középső részét.
Ez mindnyájunkat megrázott.
Ekkor minden megváltozott.
Öt embert ölt meg. Három amerikait és két afgán katonát.
Ez teljesen átformálta a katonai hozzáállásunkat Afganisztánhoz.
Megváltozott a kapcsolatunk a helyiekkel,
és mindenféle idealizált kép megsemmisült,
amit a bevetésünkkel kapcsolatban pátyolgattunk.
Ezentúl ha a civilek közeledtek felénk, még akkor is, ha csak köszöntek,
fegyvert rájuk.
Így nem nyertük meg senkinek a szeretetét.
Tinédzserként azt tanították, hogy miénk a világ legjobb országa.
És azért támadnak meg minket,
mert irigykednek ránk, mert gyűlölnek a szabadságunk miatt.
2011-ben szereztem tiszti rangot.
Amikor Afganisztánban állomásoztam,
elhittem, hogy a cél az afgánok megsegítése volt.
De egy erőszakra épülő intézményből
nem lehet egészséges és biztonságos közösségeket formálni.
Egyszer láttam egy gyalogosparancsnokot sírni.
Az ilyesmi ritka a hadseregben.
Azt a megbízatást kapta, hogy:
„Építs ki kapcsolatokat a helyi lakosokkal!”
És így is tett.
Egy év alatt megalapozta a bizalmat, rengeteg érzelemdús élményt szerzett.
Majd utasították, hogy pusztítson el mindent,
amit az emberek építettek.
És összeroskadt az irodájában, mert tudta…
ahogy én is, hogy mekkora árulás volt ez az afgánok szemében,
akiket elméletben segítenünk és szolgálnunk kellett volna.
Odamész, és elmondod, hogy nem akarom, hogy a gyerekek féljenek?
Érted? Csak mondd el, hogy mit fogunk tenni!
Talán a bevetésünk elején még volt esélyünk.
De a bevetés végére már biztos, hogy nem kedveltek minket.
Rájöttek, hogy minket nem igazán érdekel Afganisztán.
Ezért is él ez a mondás,
amit a szeptember 11 utáni katonák generációja magáévá tett:
„A mellettem álló srácokért csinálom.
Fivérek vagyunk.”
Szóval ez a cél.
Konkrétan azért harcolunk, hogy ne haljunk meg.
Az öngyilkos merénylet során
az osztagunk egyik legfiatalabb tagja is az elesett katonák közt volt.
Orvos voltam, és 30 perccel azelőtt, hogy lőni kezdtek volna ránk,
ez a katona azt mondta: „Doki, nem akarok meghalni.”
Nagyon kemény gyerek volt, és így szólt hozzám:
„Figyelj, nem akarok meghalni.”
Harminc perccel később, amikor megláttam a holttestét,
úgy éreztem, hogy azt mondogatja: „Ne engedd, hogy meghaljak!”
Ha a háborúknak nem adnak valamilyen értelmes magyarázatot,
úgy a katonák felelősséget vállalnak olyanért, ami nem is az ő hibájuk.
És könnyű a háborút lekicsinyíteni a szörnyű, egyéni tapasztalataikra.
A fejemben ez az én háborúmmá vált.
És a háborúmban én voltam a rosszfiú.
Az agyam végül annál a verziónál ragadt le,
hogy én voltam az orvos, aki nem mentette meg a barátját.
Az őrmesterünk összehívott minket,
és így szólt: „Most jön a legnehezebb rész, a hazamenetel.”
Mi meg így: „Mégis miről…?
Mégis mi a fenéről beszél?
A nehezének már vége.”
De ő azt mondta: „Még csak most jön a neheze, és…”
Jesszus!
„A hazaút a legnehezebb.”
Egyikünk sem tudta, hogy mi a fenére gondolt ezzel.
De teljes mértékben igaza volt.
Teljesen igaza volt.
ÜDV ITTHON! JAMES M. LAPORTA ŐRVEZETŐ SZERETÜNK, FIAM!
Csak később jöttem rá, hogy mennyit változtam.
A mai napig…
Egy részem meghalt Afganisztánban, amit már…
sosem kapok vissza.
Kifejezetten emlékszem egy éjjelre
az afganisztáni őrtoronyban, amikor rájöttem,
hogy mi is az amerikai szabadság. Mit értünk itt szabadság alatt?
A színleléshez való szabadságot.
Úgy érezzük, jogunkban áll színlelni.
A fal bal oldaláról lőnek!
Látom őket.
És amikor Afganisztánba mész,
ott lehull a lepel.
Baszki!
Meg fognak ölni! Hozd a kurva puskát!
Vissza! Nyomás!
Baszki!
Hé! Segítség!
Ma végre tudtam telefonálni.
Arra számítottam, hogy: „Nagyon hiányzol.”
Meg hasonlókra.
De nem. Hazatelefonáltam,
és azt kaptam, hogy: „Igen. Minden rendben van. Épp bulizok.
Remek itt az élet.”
Meg se kérdezte, hogy vagyok.
Akkor jöttem rá, hogy az emberek leszarják,
hogy mit csinálunk itt. Mármint…
az emberek már nem is beszélnek szeptember 11-ről,
pedig én amiatt vagyok itt.
Ez Amerika történelmének leghosszabb háborúja.
Itt tartunk most. Senki sem látja a kiutat.
Az afganisztáni háború korai szakaszában
volt egy pont, amikor bin Ládent jó eséllyel megtalálták
a Tora Bora térségében.
Miután ezt a lehetőséget elszalasztottuk, többé nem kerültünk közel
a hollétének ennyire pontos meghatározásához,
hogy azután akciót indíthassunk, és igazságot tegyünk.
A CIA ellátogatott a Fehér Házba 2010-ben, a munka ünnepén,
és szólt az elnöknek, hogy találtak egy elkerített épületet.
Kérdések cikáztak az emberek fejében.
Lehet, hogy Oszáma bin Láden az.
A feliratot fordította: Somogyi Julianna