Američka zastava vijori se nad Kandaharom.
Ta je zastava vijorila nad Ground Zerom u New Yorku.
Potpisali su je rođaci žrtava napada na Svjetski trgovački centar.
Na ulicama grada na jugu Afganistana
život se vraća u normalu
nakon pada tvrdolinijaškog islamskog režima.
Nakon oslobođenja Kandahara ostacima talibanskog vodstva u Afganistanu
i fragmentima vodstva Al-Kaide
koji su još ondje
jasno je da su izgubili.
AFGANISTAN NAKON PADA TALIBANA
Da su Talibani reagirali na zahtjeve SAD-a
i predali Bin Ladena,
i da su uništili Al-Kaidine vojne baze u Afganistanu,
i da ih nisu pustili u zemlju,
očito je da Amerikanci ne bi ušli u Afganistan.
Njihov je poraz bio neizbježan.
Rekli smo talibanima da se neće moći oduprijeti
invaziji u gradovima.
Da će morati napustiti gradove.
Da trebaju razmotriti strategiju.
Da njihova vojna središta nisu sposobna za obranu
i da će ih lako smlaviti.
Većina je tada pretpostavila da je rat gotov.
Nažalost, rušenje Al-Kaide i talibanskog režima
i zauzimanje Afganistana,
uništavanje terorističkih ćelija diljem svijeta bio je samo korak
da neki ljudi iz Washingtonu stupe u novi rat.
U Iraku.
Počinjemo povlačiti sredstva iz opravdane bitke koju smo vodili
kao odmazdu za 11. rujna
za odlazak u zemlju koja nema veze s 11. rujna.
Na moju zapovijed
koalicijske su snage počele napadati odabrane vojne ciljeve
da potkopaju ratne mogućnosti Sadama Huseina.
NETFLIXOVA DOKUMENTARNA SERIJA
DOBAR RAT
AFGANISTAN
U Afganistanu je krajem 2001. vladalo razdoblje optimizma
i potencijala.
Afganistan izlazi iz mračnih godina
od otprilike 1996. do 2001.
Kao da su zastori bili razmaknuti.
Ušla je svjetlost i Afganistanci su vidjeli priliku.
Zvuk glazbe, zabranjen za vrijeme talibanskog režima,
ponovno je odjekivao ulicama.
Muškarci u redovima čekaju da obriju bradu,
obveznu pod talibanskom vladavinom.
Narod Afganistana dobio je novu nadu,
pogotovo kad je došla međunarodna zajednica.
Talibani su otišli, a vraćaju se građani Kabula.
Oni koji nisu tolerirali talibansku netrpeljivost
vraćaju se novom životu u prijestolnici.
Nakon pada Talibana došli smo u Kabul.
U Kabul sam došla s burkom, ali ondje sam vidjela
da je mnoge žene ne nose jer Kabul više nije bio pod kontrolom talibana.
Mogla sam izaći na ulicu
bez straha da će me talibani bičevati
Činilo se da bar mogu disati kao ljudsko biće.
Američka vojska sjajno vodi ratove
i uništava neprijatelje.
Ali ne zna uvijek pretpostaviti što slijedi.
Kad su talibani potisnuti iz Kabula i Kandahara,
a zatim iz cijele zemlje,
američka vojska nije imala plan za poslije.
Kako pomoći ovoj zemlji da nađe stabilnost?
Kako pružiti osnovne usluge?
Kako uvesti ovu zemlju u suvremen svijet?
Nismo jasno znali
što želimo učiniti i kada.
Znali smo da želimo biti sigurni
da Afganistan više nikad ne posluži kao baza
za napad izvan afganistanskih granica na našu domovinu.
Tu je počelo neslaganje.
Smatrao sam da za jamstvo toga treba izgraditi naciju.
Trebaju vam komunikacijske veze,
dobre ceste za razmještanje vojske,
da poljoprivrednici mogu voziti proizvode na tržnicu.
Minimalisti su govorili: „To nas uopće ne zanima.
Nemojmo ništa… Otiđimo.“
To je Rumsfeldova doktrina.
Uništi režim koji ti se ne sviđa
sa što manje utrošene sile i otiđi.
Za ostalo se ne brini.
Budemo li se morali vratiti, vratit ćemo se.
U prosincu 2001. generala Tommyja Franksa, ratnog zapovjednika za Afganistan,
pozvao je Rumsfeld i rekao mu:
„Moramo predsjedniku Bushu na njegov ranč u Crawfordu u Teksasu.
Dajte mu neke opcije za Irak.”
Bilo je to netom nakon kraja borbe kod Tora Bore.
Još su tražili Bin Ladena. Pročešljavali su Afganistan.
Odmah je isti general dobio zapovijed:
„Moramo početi s planovima za Irak.”
Min. obrane Donald Rumsfeld razgovarao je s vođama NATO-a o borbi protiv terorizma.
Globalnu terorističku mrežu uništit ćemo samo napadom na nju.
Dokazi iz obavještajnih izvora, tajne komunikacije
i izjave ljudi u pritvoru
otkrivaju da Sadam Husein pomaže teroristima i štiti ih,
uključujući članove Al-Kaide.
Izričito smo rekli da u Iraku ne postoje veze s Al-Kaidom.
Mnogi su govorili: „Ima ih po cijelom Iraku.
Sredimo ih istovremeno s Afganistanom.“
Pogrešno. Jako pogrešno.
Mnogi neokonzervativni huškači u Bushevoj administraciji
mislili su da u prvom Zaljevskom ratu nije trebalo na vlasti ostaviti Sadama Huseina.
Da ga je SAD trebao likvidirati prije deset godina.
Ta je prilika propuštena.
Ovo im je bila prilika da poduzmu nešto u vezi s tim.
U UN-u smo pokušali uvjeriti svijet
da Sadam i Bin Laden razvijaju oružje za masovno uništenje.
To je bio govor Colina Powella.
Želim vam skrenuti pozornost
na možebitno zlokobniju vezu
između Iraka i terorističke mreže Al-Kaide.
Vezu koja kombinira klasične terorističke organizacije
i moderne metode ubijanja.
Znali smo da su to gluposti.
Mislili smo da imaju obavještajne podatke koje mi nemamo.
Poslije smo saznali odakle im ti podaci.
Od Ibn Šeika al-Libija.
Kad su ga uhvatili, mučili su ga
da prizna da Bin Laden i Sadam rade na razvoju oružja za masovno uništenje.
Tajnik Powell rekao je da je podatke dao Ibn Šeik al-Libi.
Viši teroristički operativac rekao nam je
da je Irak obučavao Al-Kaidu za korištenje tog oružja.
Srećom, taj je operativac uhićen.
Ispričao je svoju priču.
U Perzijskom zaljevu smješteno je 65 000 američkih vojnika.
Naredi li predsjednik Bush,
taj bi broj porastao na 250 000 u roku od tri do četiri tjedna.
SAD je bio jasan.
Nismo mogli prihvatiti opasnost da Sadam Husein i njegovi teroristički saveznici
usmjere oružje za masovno uništenje protiv nas ili saveznika.
Politika moje vlade, naše vlade, ove administracije
jest promjena režima.
Nećemo dopustiti da nam najgori vođe prijete najgorim oružjem.
Nećemo ustuknuti pred ratom.
Inspekcije nisu same sebi svrha.
Oslobođeni Irak mogao bi pokazati snagu slobode
da preobrazi Bliski istok,
donoseći nadu i napredak u živote milijuna ljudi.
Od San Francisca do Oregona i Tampe
prosvjednici su se okupili protiv rata.
Mislim da je rat protiv Iraka pogrešan.
Gotovo jednoglasno podržana je
vojna akcija u Afganistanu nakon 11. rujna.
S Irakom je bilo posve drukčije.
Nije nas napao Irak.
Postojala je strastvena, katkad čak i žustra
javna rasprava o tome što učiniti s Irakom.
Ministar obrane Rumsfeld rekao je
da Iračani, unatoč poricanju, imaju oružje za masovno uništenje.
Oružje za masovno uništenje u rukama S. Huseina
i njegovi kontakti s teroristima, uključujući teroriste Al-Kaide,
prevelika su prijetnja da bismo je tolerirali.
Nema nikakve sumnje
da su novinari trebali biti skeptičniji
prema propagandi Busheve administracije
o tome da u Iraku postoji oružje za masovno uništenje
i da ga je Sadam Husein bio spreman upotrijebiti.
Američka obavještajna zajednica vjeruje da Sadam Husein ima
smrtonosne zalihe antraksa i botulinskog toksina,
jednog od najzaraznijih otrova koji postoji.
Ima kontakte u Sudanu i Afganistanu s teroristima.
Postojao je kontakt između Ate i iračkog diplomata.
Imamo čvrste dokaze o prisutnosti pripadnika Al-Kaide u Iraku.
Jednostavno rečeno, nema sumnje
da Sadam Husein sad ima oružje za masovno uništenje.
Inzistiram na postojanju veze
između Iraka i Sadama i Al-Kaide
zato što je postojala veza između Iraka i Al-Kaide.
Glavni inspektor UN-a za oružje Hans Blix
kaže da inspektori nisu našli dokaze o oružju za masovno uništenje u Iraku.
Kad smo otišli u Irak i shvatili da su sve to gluposti,
da je sve bilo lažno,
pitali su Ibn Šeika zašto je lagao.
„Mučili ste me. Dao sam vam što ste htjeli.“
SVIBANJ 2003.
U svibnju 2003.
Rumsfeld je otišao u Kabul i proglasio da su veće borbene operacije završile.
Istog je dana Bush došao na nosač zrakoplova kraj San Diega
i objavio uspjeh misije u Iraku.
Busheva je administracija, u dogovoru,
isti dan izjavila da su ratovi zapravo gotovi.
Naravno, pogriješili su.
U Iraku ekipe peru krv s ulica
nakon ubojstva troje američkih vojnika i 24 Afganistanaca.
U Irak smo otišli jer smo mislili da ima oružje za masovno uništenje.
Nije ga imao.
Čini se da ondje nije bilo oružja za masovno uništenje.
Rekli ste da znate gdje su.
Nisam. Rekao sam da znamo gdje su sumnjiva mjesta.
Rekli ste da su blizu Tikrita, Bagdada, sjeverno, istočno, južno i zapadno odande.
Vaše riječi.
U Irak smo navodno otišli
zbog oružja za masovno uništenje Sadama Huseina.
To se ispostavilo posve lažnim.
Broj poginulih američkih vojnika premašio je 2000.
Ne samo što nam je u Iraku išlo loše nego je i razlog za odlazak bio pogrešan.
Nije bio istinit.
Nijedan navedeni razlog
za odlazak u Irak nije bio istinit.
Mislim da je to preuveličavanje.
Nije se radilo samo o oružju za masovno uništenje.
To nije bio jedini razlog.
Sadam Husein ubilački je diktator
ovisan o oružju za masovno uništenje.
Ako je shvatio krizu
koju je priuštio sebi i svom narodu,
kao rezultat razvoja oružja za masovno uništenje…
Mogao je potajno teroristima dati oružje za masovno uništenje.
Prekršili su 16 različitih odredbi UN-a.
Nisu poslušali.
Nisu dopustili inspektorima za oružje…
Nisu ispunili
najmanje 16 različitih odredbi Ujedinjenih naroda.
Predsjednik Bush smatrao je da za to treba snositi posljedice.
Strateški narcizam je definiranje svijeta prema nama
i pretpostavka da će naša djela
odlučiti o postizanju povoljnog ishoda.
Ljudi često raspravljaju:
„Jesmo li 2003. trebali napasti Irak?”
Bilo bi bolje raspravljati:
„Tko je mislio da će biti lako? Zašto su mislili da će biti lako?“
Mnoge političke odluke donesene 2003. i 2004. godine
pogoršale su ionako vrlo tešku situaciju.
Da su bar obavještajne informacije bile drukčije.
Da su bile točne, bi li došlo do rata u Iraku?
Da je imao oružje za masovno uništenje?
-Apsolutno. -Ne. Da ste znali da nema.
Razumijem.
Zanimljivo pitanje. Ne mogu odgovoriti.
Teško mi je nagađati.
VIŠE OD 4400 AMERIČKIH VOJNIKA I OKO 200 000 DRŽAVLJANA IRAKA
POGINULO JE U RATU U IRAKU.
Gledajući prošla dva desetljeća,
teško je zanemariti činjenicu da je invazija na Irak
potez koji je počeo poništavati naš uspjeh u ratu protiv terorizma.
Nije samo invazija doprinosila Bin Ladenovoj priči
da je Zapad na čelu sa SAD-om ratovao protiv islama,
napadao i okupirao muslimanske zemlje.
Još su više na to utjecali
prizori iz Abu Ghraiba koji su se puštali na televizijama diljem svijeta
i davale materijalnu dimenziju
naglašenim američkim tvrdnjama da oslobađaju Irak.
Vojska tvrdi da su fotografije zlostavljanja iračkih zatvorenika
nedjela nekolicine.
Ali koliko je ljudi znalo što se događa
u zatvoru Abu Ghraib pokraj Bagdada?
Činjenicu da smo napali Irak
mnogi smatraju
jednom od najvećih vanjskopolitičkih pogrešaka u američkoj povijesti.
AFGANISTAN
Ako se osvrnete i zapitate se što je pošlo po zlu,
meni je najveća prekretnica bio rat u Iraku.
Afganistan je 2001.-2002. bio…
živ, pun nade, bio je sretan.
Bilo je nevjerojatno.
Ali onda su se sva sredstva i pozornost,
mnogo vojnika, naročito specijalaca, prebacila.
Par godina poslije počinje žestok povratak talibana.
Ta dva događaja nisu nepovezana.
U tijeku su dva loša rata,
a administracija se muči s njima.
Ostatku Busheve administracije Irak je bio u središtu pozornosti,
a Afganistan u zapećku.
NEW YORK
Blizu nas nisu govorili engleski.
Tvoj susjed može biti bilo što.
Rođen sam 1948.
Imao sam viziju: „Feisale, otići ćeš u Ameriku
i ondje živjeti ostatak života.
Tvoja će uloga biti da islam i njegovu duhovnost predstaviš
jezikom Amerikanaca.”
Amerika je kao ideal nešto vrlo dragocjeno.
Ideja o jednakosti svih ljudi
temeljna je istina
i nešto što zapravo izražava
univerzalnu vrijednost svih religija na svijetu.
Nakon 11. rujna shvatio sam da se u kriznim trenucima
mi koje smatraju glasnogovornicima ili vođama vjerskih zajednica
moramo uključiti i objasniti.
Htio sam utemeljiti islamski centar
koji bi bio muslimanska inačica YMCA-a.
S programima poput sporta, predavanja, tribina,
kako bi se ljudi iz različitih vjerskih zajednica
zajedno igrali i upoznali jedni druge, zabavili.
Iz toga proizlazi osjećaj zajedništva.
Danas se očekuje veliki odaziv na skupu protiv
kontroverznog islamskog centra koji je nedavno odobren za gradnju
vrlo blizu Ground Zera.
Bitka oko džamije kod Ground Zera…
Džamija…
-Džamija Ground Zero… -Džamija 11. 9…
Tzv. džamija Ground Zero.
Džamija Ground Zero.
Fox je znao da će, nazove li nas „džamijom Ground Zero“,
pobuditi strast koju su htjeli pobuditi.
Njihovi argumenti nisu bili suvisli.
Postoje naznake da je izgradnja ove džamije
operacija Muslimanskog bratstva.
Zovemo je šerijatskim centrom za novačenje,
jer to i radi.
Ako ovdje izgrade džamiju,
u sjeni Svjetskog trgovačkog centra prije nego što ga opet izgradimo,
što zatim?
Nema džamije. Ne ovdje, ne sad, nikad.
Nema džamije!
Džamija je neprimjerena
zbog patnje i osjećaja obitelji stradalih 11. rujna.
Ovo samo stvara više podjela,
više, ljutnje, više mržnje.
Pljuju nam u lice. Gradite je drugdje.
Ne bismo trebali graditi džamiju da nagradimo teroriste.
GROUND ZERO JE GROBNICA NE DŽAMIJI NA SVETU TLU
Morao sam odustati od tog projekta.
Bilo je bolno.
Znao sam da bi postigla velik uspjeh…
To bi bio model
izgradnje zajednica koje ne mare za razlike,
nego ih slave, a ipak stvaraju osjećaj zajedništva.
Zamislite da riješimo ovaj problem u Americi.
Koliko bi dobrog iz toga proizašlo?
Dosad smo potrošili više od 600 milijardi dolara, uskoro i bilijun.
Izgubili smo više od 4000 života, imali smo 30 000 ranjenih,
i najvažnije,
iz perspektive nacionalne sigurnosti,
Al-Kaida se ponovno vratila, najjača od 2001. godine.
Smetnuli smo cilj s uma.
Kad je Barack Obama vodio kampanju za predsjednika,
ta mlada karizmatična osoba koja nikad nije služila vojsku,
koja je već jasno rekla
da je rat u Iraku bio pogreška i da će, ako pobijedi,
povući vojsku iz Iraka.
Nije govorio da je protiv obaju ratova.
Rat u Iraku bio mu je loš, a u Afganistanu dobar.
Narod Afganistana traži obećanje o boljoj budućnosti.
Ali nada u nov dan opet je pomračena nasiljem i neizvjesnošću.
Smatrao je da će dobiti rat u Afganistanu.
U nekoliko od ovih osam godina
nismo imali sredstva ni strategiju da obavimo posao.
Namjeravam dovršiti posao.
Ali što se onda dogodilo?
Par mjeseci nakon inauguracije
mijenja mu se računica u Afganistanu.
U Kabul je poslan Stan McChrystal.
Naređeno mu je da procijeni stanje na terenu
i izvijesti
što mu je potrebno da preokrene tijek rata u Afganistanu.
Jako je teško. Katkad treba strpljenja,
a katkad moraš biti spreman prihvatiti više rizika.
Napisao je vrlo povjerljivu procjenu
koja uključuje preporuku za povećanje broja vojnika.
Najviše 80 000 do 90 000 vojnika.
Srednja brojka je oko 30 000.
Obama je u nevolji
jer je predsjednik tvrdio da je rat u Afganistanu dobar.
Afganistan je rat koji će preokrenuti.
A sad glavni američki general kaže da ne treba samo 10 000 vojnika,
nego desetke tisuća vojnika.
Uz dodatnih 40 000 imali bismo 100 000 američkih vojnika u Afganistanu.
To je jako mnogo sredstava
u vrijeme kad se gospodarstvo muči ili čak propada.
OVRHA ZA PRODAJU
Novi pristup uglavnom se svodio na načelo protupobunjeničke strategije.
ili COIN-a. Užasna kratica.
Dobar dan. Kako ste?
Po čemu se to razlikuje od protuterorizma?
Protuterorizam je taktičniji. Radi se o sprječavanju napada,
ubijanju, hvatanju ili uhićenju negativaca,
općenito, otežavanje rada teroristima
i učvršćivanje ciljeva koje bi teroristi mogli napasti.
Protupobunjenička je strategija nešto drugo.
Nije samo sprječavanje terorizma ili napada,
nego rekalibracija društava
tako da se ideologija koja rađa želju za pridruživanjem ekstremističkim pokretima,
za izvršavanjem nasilnih djela,
usmjeri drugamo ili promijeni.
Zapravo, nastojite preurediti društvo
tako da se misaoni procesi koji dovode do novačenja terorista
i radikalizacije ublaže
ili nekako eliminiraju tim dubokim promjenama
koje donose bolje upravljanje, obrazovanje, veću pismenost
i viši društveno-gospodarski standard.
Time započinje savjetodavni proces
za predsjednika i njegove ratne savjetnike.
Sastaju se u Situacijskoj sobi.
Za stolom je gomila Obaminih vrhunskih savjetnika.
Kraj njega su tadašnji potpredsjednik Joe Biden,
ministar obrane Bob Gates,
Hillary Clinton, državna tajnica.
Ondje je ravnatelj CIA-e.
Vodi se kvalitetna rasprava. Vojni vođe tvrde
da je nužno povećanje broja vojnika.
Biden i drugi predložili su alternativu
s većim fokusom na Al-Kaidu.
Bio je to mnogo uži cilj.
Zna biti napeto.
Generali i potpredsjednik Biden nisu se previše simpatizirali.
Predsjednik je odlučio djelomično ispuniti želje svojih generala
i savjete potpredsjednika Bidena.
Ali vojsci je rekao dvije stvari.
Prvo, da njihova misija mora biti sužena.
Drugo, snage će gomilati samo 18 mjeseci,
a onda će se vojska početi vraćati kući.
Odradio je vremenski rok.
Predsjednik je poslao uvjerljive zagovornike na Capitol Hill
gdje su branili kontroverznu zapovijed predsjednika
da do kraja srpnja 2011. godine počnu povlačiti vojsku.
Naši prijatelji i neprijatelji steći će pogrešan dojam.
Pogrešan dojam steći će oni koji žele otići onamo i pobijediti.
Rat je nadmetanje volja.
Neprijatelju smo dali svoj rok za povlačenje.
Godinama unaprijed rekli smo neprijatelju koliko ćemo vojnika imati i što će raditi.
Kao da smo napisali scenarij rata kakav bismo htjeli
i dali ga neprijatelju u nadi da će se držati scenarija.
Profesionalci,
vojni časnici poput mene pozdravljaju i izvršavaju.
To smo i učinili.
BIVŠI NAREDNIK MARINSKOG PJEŠAČKOG KORPUSA ISTRAŽIVAČKI NOVINAR
Nisam čitao vijesti. Nisam se razumio u politiku.
Znao sam da su nas napali, a nisam znao ni tko.
Nisam razumio političko okruženje oko 11. rujna.
Bio je to poziv da služim svojoj zemlji.
Deset dana nakon mature
priključio sam se marincima.
Poslan sam u Afganistan.
2. SRPNJA 2009.
Zapovjednik nam je održao govor:
„Oči svijeta uprte su u vas.”
Mijenjamo taktiku u Afganistanu.
Prisilit ćemo talibane da reagiraju na nas, a ne mi na njih.
Htio nam je dati do znanja da je ovo povijesni trenutak.
Da će ovo biti važan događaj rata u Afganistanu.
-Dio ste povijesti. -I da sam dio povijesti.
Ispričavam se.
AFGANISTAN PAKISTAN
Bilo je to najveće iskrcavanje iz helikoptera nakon Vijetnama.
Bio mi je prvi dan borbe. Sjećam se svakog trena vožnje helikopterom.
Stisnuti ste kao sardine.
Gotovo da sjedimo jedni na drugima.
Osjećaš miris dizela.
Od buke ne čuješ ni svoje misli.
U mislima su nam bili govori.
Govorili su nam:
„Pogledajte oko sebe. Nekih ljudi kraj kojih stojite možda više neće biti.“
Znali smo da ulazimo u vatreni obračun.
Do 2009. talibani su se uzdigli.
U pohodu su.
Imali smo zemljovide koji su pokazivali tko kontrolira koje okruge
u afganistanskim pokrajinama.
Okruzi su polako mijenjali boju u onu koju smo dodijelili talibanima
ili drugim pobunjeničkim skupinama.
Civilna vojna kampanja u Afganistanu
odvijat će se sljedećih 18 mjeseci.
Kao što su mnogi primijetili,
vjerojatno će biti teže prije nego što bude lakše.
Drugi srpnja 2009.
Tiho je prvih 20 ili 30 minuta.
A onda su zapucali na nas.
Nastavite! Ne smijemo stati.
Idemo! Nastavite!
Napali su nas s tolike udaljenosti
da nisam ni vidio odakle pucaju na mene.
Idemo! Na onoj su zgradi.
Zvuči kao petarde, ali jako su vam blizu.
Ne znamo tko su pozitivci, a tko negativci.
Talibani ne nose odore.
Stapaju se s lokalnim stanovništvom.
-Odakle pucaju? -Samo pucaju na nas.
-Dobri su. -Ne vidiš ih.
-Jebote! -Nema ih.
Dojavljeno nam je da dolaze borbeni spasitelji.
To je značilo da je netko nastrijeljen.
-Odmah! -Imam ga!
Nastrijeljen je razvodnik…
Oprostite.
Razvodnik Charles Seth Sharp iz Adairsvillea u Georgiji.
-Hajde, Sharp! -Kad stiže helić?
-Idemo! Hajde, Sharp! -Hajde, mali.
Sharp!
Članovi njegove postrojbe dozivaju ga: „Sharp, probudi se.“
On se ne budi.
Krv curi na zemlju.
-Moramo ići. Hajde. -Sharp.
Podigli su ga i odnijeli niz cestu.
Ušli su u zgradu. Počeli su ga oživljavati.
Sharp je iskrvario.
Nije preživio.
„Što radim ovdje?”
Nismo imali pojma što radimo. Nismo znali što je cilj.
Nisam ispalio metak do 31. srpnja 2009.
Tip s kalašnjikovim je izašao iz zaklona.
Bilo je očito.
Uperio sam pušku prema dolje i izrešetao ga.
Puno sam razmišljao o tom danu, 31. srpnja.
Osoba koju sam ustrijelio nije izgledala starije od 15 godina.
Razmišljao sam o tome što nas je dovelo onamo u taj trenutak.
Tko je ta osoba?
Je li doista bio taliban ili je prisiljen da se bori?
Što ako netko napada moju zemlju? Bih li pucao u njega?
U čemu je razlika između sovjetske okupacije Afganistana
i američke okupacije?
Postoji li razlika?
Je li ono okupacija…
GULBUDIN HEKMATJAR BIVŠI VOĐA MUDŽAHEDINA
…a ovo ne?
Afganistanci se bore protiv američke prisutnosti u Afganistanu
s istom motivacijom kao protiv Sovjeta.
Nema razlike između dvaju džihada.
Nema razlike između dviju okupacija.
Nema razlike
između dvaju otpora protiv okupacija.
Jučer su nas zvali borcima za slobodu.
Ali kad danas činimo isto, zovu nas neprijateljima
i zovu nas teroristima.
Je li tko pogođen?
Bilo je toliko improviziranih bombi
da su u svakom turnusu brojni završavali s amputacijama.
U utorak je poginuo američki vojnik
od ozljeda zadobivenih od bombe u zapadnom Afganistanu.
Poginuo je pošto je još sedmero vojnika
ubijeno u ponedjeljak u trima napadima u Afganistanu.
U Helmandu je lako zakopati improviziranu bombu.
Ona je zapravo vrč pun eksplozivnog praha
s detonatorom i nečim da ga zapali.
Lako za izradu.
Talibani bi ih zakopali za tri ili četiri minute.
Zakopali bi bombu, polili je vodom
i bilo je tako vruće da se za deset minuta
pred vama vidi improvizirana bomba
koja po svim pokazateljima nije trebala biti ondje.
Pri svakom ste se koraku bojali
da ne nagazite na takvu bombu.
Bile su pred vratima, u uličicama, jarcima, posvuda.
Vrlo smo živopisno zamišljali da ih nagazimo
i da nas raznese na komadiće.
Bio je to užasan osjećaj.
Budući da su morali biti toliko oprezni,
satima su prelazili nekoliko kilometara.
Talibani su ih mogli vidjeti.
Američki marinci imali su razne eksplozive,
uključujući MICLIC,
devetmetarsku čarapu s ručnom granatom svakih 60-ak centimetara.
To je bilo fora.
Time bi si raščistili kratak put.
Tako su se kretali selima u Sanginu.
Redovito su uništavali imovinu Afganistanaca
kako bi znali da mogu sigurno prijeći još desetak metara.
To je definitivno rupa.
Lijepa rupa. Ponosim se sobom.
Mnogi Afganistanci, posebno u Sanginu, rekli su: „Talibani to ne rade.
Toliko nam dugo obećavate sigurnost,
ali sve je gore.“ Bilo je sve gore.
Istraživački sam novinar Washington Posta.
Dobio sam dojavu da je Michael Flynn dao intervju
glavnom inspektoru za Afganistan o ratu.
Zanimalo me što je Flynn rekao.
Flynn je bio na glasu kao vrlo izravan i iskren.
Podnijeli smo tužbu saveznom sudu.
Potrajalo je i dali su nam intervju.
Svaka mjerljiva aktivnost ne uspijeva.
Afganistan je danas bolji nego prije?
Talibani su povratili Mardžah,
uskoro će zauzeti Laškar Gah.
Pojačava kritike o pravom stanju
i o tom kako ljudi zaduženi za rat nisu bili realni.
Ovo vrijedi od 2002. do danas.
Svi su sjajno radili. Sjajno radimo.
Doista?
Ako radimo sjajno, zašto se čini da gubimo?
Potpuno proturječi onom što američki dužnosnici godinama govore u javnosti.
Amerikanci su godinu za godinom slušali
da sve ide dobro.
Pobjeđuje li SAD u ratu u Afganistanu?
Mislim da smo proteklu godinu mnogo napredovali.
Postigli smo velik uspjeh u ostvarenju misije.
Na putu smo da ostvarimo ciljeve.
Iako su ti ljudi sve vrijeme znali da postoje veliki problemi
koji će onemogućiti našu pobjedu.
Onda smo saznali da je glavni inspektor intervjuirao još stotine
za isti program, „Naučene lekcije”.
Tri godine natezali smo se s glavnim inspektorom.
No na kraju smo prikupili opće bilješke iz više od 400 razgovora,
mnogo transkripata zvučnih snimki
s ljudima koji su bili uključeni u rat.
Ne napadamo siromašne zemlje da postanu bogate.
Ne napadamo autoritarne da postanu demokratske.
Napadamo nasilne zemlje da postanu mirne.
U Afganistanu smo očito podbacili.
David Richards bio je britanski general.
Bio je zapovjednik
američkih snaga NATO-a u Afganistanu 2006. i 2007. godine
On je izjavio: „Nismo imali pravu strategiju.
Imali smo puno taktika. Nismo imali strategiju.“
Ratni vođa kaže da nemaju strategiju.
Zamijenio ga je general Dan McNeill s četirima zvjezdicama.
„Nismo imali strategiju.
Htio sam da mi pojasne što podrazumijeva pobjedu prije negoli odem.“
Pitao je ljude iz Bijele kuće i NATO-a.
Nitko nije mogao.
Nismo imali strategiju ni definiciju pobjede.
Ovo su generali zaduženi za rat.
Zapanjujuće je čitati te komentare.
To se nije govorilo američkom narodu iz godine u godinu.
Posve suprotno.
Ovo je Chris Kolenda. Govori o korupciji.
Kaže: „Do 2006. godine
Afganistanska je vlada postala kleptokracija.
Rado povlačim usporedbu s rakom.
Sitna korupcija je poput raka kože.
Može je se riješiti i vjerojatno ćeš biti dobro.
Korupcija na višoj razini ministarstva je poput raka debelog crijeva.
Gora je, ali opaziš li je na vrijeme, vjerojatno ćeš biti dobro.
Kleptokracija je poput raka mozga. Kobna je.“
Kaže da je to 2006. bila kleptokracija.
Smrtonosni rak mozga.
Američka strategija odlaska iz Afganistana
temelji se na razvoju afganistanske vojske.
Na papiru zvuči dobro.
Pomozimo im izgraditi vojsku po uzoru na svoju jer to znamo.
Problem je što to u Afganistanu nije funkcioniralo.
Niska razina pismenosti afganistanskog stanovništva
značila je da smo na novačenju
i vojnoj obuci
afganistansku vojsku poučavali čitanju i brojenju na razini prvog razreda.
Toliko je bilo osnovno.
Nastojali smo afganistanske vojnike poučiti osnovama pismenosti,
dok smo ih obučavali
i polako im prepuštali vodstvo u borbenim djelovanjima.
Pušili su džointove usred bitki.
Nisu nosili zaštitnu opremu.
Redovito su činili zločine.
Prodavali su gorivo, oružje i vozila koja su dobili.
Na kontrolnim su točkama bili toliko nafiksani heroinom da nisu mogli stajati.
Kunjali su.
Bilo je vrlo često, osobito na jugu i istoku,
ali i diljem zemlje, da afganistanska vojska,
a policija sigurno, ima dječake poslužitelje čaja.
Marincima u bazama i na sastancima
ti bi dječaci posluživali čaj.
Imali su 11, 12, 13 godina.
Većina je bila zgodna.
Svi su znali
da su danju bili sluge, a noću seksualni robovi.
Te je mladiće otela mjesna ili državna policija
baš za tu svrhu.
Priča je bila da su talibani negativci,
afganistanska policija, vojska i vlada pozitivci i da pobjeđujemo.
Ali Afganistanci uopće nisu tako mislili.
Potrošili smo previše novca, prebrzo,
u premaloj zemlji, s premalo nadzora.
SIGAR je ured glavnih inspektora.
Naš je posao da nadgledamo trošenje novca
isključivo za obnovu Afganistana.
Istražujemo prevaru, rasipanje i zloporabu.
Bili smo u Afganistanu 18 godina
i potrošili više novca na obnovu
nego na Marshallov plan za obnovu Europe.
Kad sam došao,
većina je novca potrošena uz vrlo malo nadzora.
Od tih 140 milijardi dolara,
oko 80 % utrošeno je za sigurnost.
Plaće policajaca, zapošljavanje policajaca,
plaćanje odora, metaka, oružja, hospitalizacije.
Lokalni političari i vojskovođe dobivali su ugovore.
Prosječni Afganistanac shvaća da su moćnici
oni koje plaća američka vlada, saveznici,
i da zarađuju mnogo novca.
Našli smo mnogo katastrofalnih neispravnih ugovora.
Jedan od najvećih
bila je kupnja vojnog zrakoplova za Afganistance.
Zove se G.222.
Mali teretni avion.
Potrošili smo oko 400 milijuna dolara na avion.
Kupovali smo ih iz skladišta starih aviona u Italiji.
Talijani su ih ponudili.
Nisu mogli letjeti.
DEMONSTRACIJA G.222 2002.
Bila je to katastrofa.
Svi su avioni poslani u otpad.
Drugi je primjer vojne gradnje.
Ono što zovemo „64K”.
Zgrada od 64 000 kvadratnih stopa, 5950 m².
Bila je to zgrada sjedišta u bazi Camp Leatherneck.
General marinaca zadužen za vojne akcije na jugu
rekao je vojsci: „Neću je. Neću je rabiti.
Neću biti ovdje kad bude gotova. Ne gradite je.“
Vojska ju je svejedno izgradila. Katastrofa od 36 milijuna dolara.
-Nije se ni koristila? -Nikad.
Pokušalo se uložiti u industriju proizvodnje kašmira.
-Da. -Što je bilo s tim?
Jedna od zamisli bila je da dopremimo
rijetke talijanske bijele koze
kako bi se parile s domaćim kozama
i dobile sretne koze.
To bi unaprijedilo industriju kašmira.
Htjeli su brzu zaradu.
Osoba angažirana za ovo,
koja se razumjela u uzgoj koza
i industriju kašmira, odustala je
jer ne možeš za godinu-dvije učiniti ono za što treba deset.
Mnoge su koze morali ubiti zbog bolesti.
Nisu mogle preživjeti, s obzirom na to kako su čuvane ili okoliš.
Neke su pojeli.
Godinu poslije nismo našli koze.
Mi kao američka vojska
odlučili smo afganistanskoj vojsci dati kamuflažne odore.
Dopustili smo generalu na čelu afganistanske vojske
da odabere dizajn kamuflažne odore.
Sviđao mu se dizajn koji se zove „šumski zelena“.
Problem je što manje od četiri posto Afganistana čine šume.
Drugo, odabrao je dizajn na koji američka vojska nema autorsko pravo.
Moramo platiti nekom drugom za uzorak.
Kupili smo i platili
30 do 40 % više od uobičajene odore.
Kupili smo pogrešnu odoru po višoj cijeni za afganistansku vojsku.
Stalno su me pitali: „Koliko smo novca potratili?”
Neki su pitali: „Je li ovo potraćeno?
Je li to prevara? Je li to bila glupost?“
Provjerili smo 60-70 milijardi dolara.
Zaključili smo da je 30 % novca koji smo pregledali
izgubljeno zbog prevare, rasipanja i zloporabe.
PREDSJEDNIK AFGANISTANA 2001. - 2014.
Karzai je 13 godina bio predsjednik zemlje.
To je dugo.
Predugo.
Došao je Karzai, vrlo miran,
tih lokalni vođa iz Kandahara.
Kad je otišao 13 godina poslije,
bio je vrlo bahat, vlastodržac,
i predsjedao je tom spektakularno korumpiranom
kriminalnom institucijom: afganistanskom vladom.
Amerikanci su za to imali ime. Vojska ima kraticu za sve.
Kratica za afganistansku vladu glasila je VICE.
To znači „Vertikalno integrirani zločinački pothvat“.
Karzai nije bio ni manje ni više korumpiran od ostalih,
ali bio je tomu na čelu i štitio je to.
Mi Amerikanci pogrešno smo mislili
da je nezamjenjiv i da ga ne smijemo uzrujati.
Moramo mu dati što želi, što treba. Tako smo i učinili.
Stvorili smo čudovište koje je vrebalo obične Afganistance
i tjeralo ih talibanima.
SAD KLJUČAN ZA AFGANISTANSKU KORUPCIJU
Svojom smo pomoći i ugovorima
osnažili neke od najvećih grabežljivaca u afganistanskom društvu.
Ti su grabežljivci krivi za rušenje zakona, reda
i sigurnosti, i doveli su do uspona talibana.
LIPANJ 2010.
DESETNIK 2010. - 2011.
Moja je brigada izabrana za zapovjedništvo na jugu, kod Kandahara.
Što smo se više približavali, to je bilo stvarnije.
POKRAJINA KANDAHAR
Sreli smo dečke koji su odlazili iz našeg područja.
Razgovarao sam s jednim od njih. Bio je jako žgoljav.
Lice mu je bilo jako crveno.
Rekao je: „Ostat ćete bez ljudi.“
Neki će od vas poginuti.
Rekli su: „Ako želite upasti u govna,
ovdje ćete upasti u govna.“
Prilazili smo maloj predstraži usred ničega.
Najruralnije mjesto koje sam vidio.
Kao iz Biblije za djecu.
Kuće od blata, polja maka, redovi vinove loze.
Tipovi koje smo zamijenili otišli su iz našeg područja.
U majicama bez rukava, bradati.
Bili su pod vrlo slabim nadzorom.
NAREDNIK
Dokažu li se optužbe, ovo je vod iz pakla.
Petero američkih vojnika optuženo je za ubojstvo civila
samo zato što su mogli.
Još je sedmero zataškavalo.
Osim toga, sakatili su leševe, pucali u nezaštićene civile,
pušili hašiš i premlatili vojnika koji ih je odao.
Bili su to isti tipovi koji su ubijali civile.
Ubijali su ih i sakatili im tijela.
Mještani su znali.
Onda je to postala međunarodna vijest.
Dolazili smo u trenutku kad Amerikanci nisu bili popularni.
Nikad nam nije objašnjeno što je točno misija.
Nakon nekoliko mjeseci otišli smo u selo
gdje je navodno počeo talibanski pokret.
Na povratku je bombaš samoubojica ušao u našu formaciju i detonirao bombu.
Bio je odjeven kao običan poljoprivrednik u halji.
Nosio je drva.
Desetkovao je središnji dio naše formacije.
Sve nas je dobrano uzdrmalo.
Tad je sve postalo stvarno.
Ubio je petoricu. Trojicu američkih i dvojicu afganistanskih vojnika.
Naš pristup služenju vojske u Afganistanu potpuno se promijenio.
Promijenio se naš odnos s mještanima
i ubio svaku našu idealističku ideju
o tome što smo postigli dok smo služili ondje.
Otad, kad bi nam prišao civil,
makar i da pozdravi, uperio bi oružje u njega.
Tako nećemo zadobiti simpatije.
Kao tinejdžericu su me učili da smo najbolja zemlja na svijetu.
Drugi nas napadaju
jer su ljubomorni na nas i mrze nas zbog naših sloboda.
Počela sam kao časnica 2011. godine.
Kad sam došla u Afganistan,
vjerovala sam da smo tu da pomognemo afganistanskom narodu.
Ali ne možete s pomoću institucije stvorene za nasilje
izgraditi zdrave i sigurne zajednice.
Jednom sam vidjela zapovjednika pješačke satnije kako plače.
To je u vojsci rijetkost.
Dobio je zadatak
da uspostavi odnose s mještanima.
I jest.
Tu je godinu stvorio povjerenje i doživio nevjerojatna iskustva.
A onda mu je naređeno da uništi sve što su izgradili.
Slomio se u svom uredu jer je znao,
kao i ja, kakva je to izdaja afganistanskog naroda
kojem smo navodno došli pomoći i služiti.
Možeš li joj reći da ne želim da se djeca boje?
Razumiješ? Samo im reci što ćemo učiniti.
Možda smo na početku službe imali priliku.
Ali na kraju im se nismo svidjeli.
Shvatili su da nam nije toliko stalo do Afganistana.
Zato postoji ta fraza
koju je prihvatio naraštaj vojnika nakon 11. rujna:
„Radim to za dečke slijeva i zdesna.
Mi smo braća.“
To je tvoja svrha. Doslovno se boriš da ne umreš.
U tom samoubilačkom napadu
među ubijenim vojnicima bio je jedan od najmlađih u našem vodu.
Pola sata prije nego što su zapucali na nas,
taj mi je vojnik rekao: „Doktore, ne želim umrijeti.“
Taj mi je žilavi klinac rekao:
„Slušaj me. Ne želim umrijeti.“
Trideset minuta poslije, kad sam naišao na njegovo tijelo,
činilo mi se kao da govori: „Ne daj mi da umrem.“
Kad nema nikakve suvisle priče oko ovih ratova,
vojnicima je lako preuzeti odgovornost
za stvari za koje nisu krivi
i svesti rat na vlastita mala, užasna iskustva.
Postao je moj rat.
U svom sam ratu bio negativac.
Priča s kojom se moj mozak na kraju pomirio
jest ona o liječniku koji nije spasio prijatelja.
Naš desetnik okuplja vod i kaže:
„Slijedi vam najteži dio.
Povratak kući.“
A naša reakcija…
„O čemu govorite?
Najteže je gotovo.”
On je rekao: „Najteže tek slijedi i bit će to…“
Isuse.
„Bit će to povratak kući.”
Nitko nije znao što je time mislio.
A imao je potpuno pravo.
Imao je potpuno pravo.
DOBRO DOŠAO KUĆI!
VOLIMO TE, SINE!
Tek sam poslije vidio koliko sam se promijenio.
Do danas u meni…
postoji dio mene koji je umro u Afganistanu…
koji mi se neće vratiti.
Sjećam se da sam jedne noći u stražarskom tornju u Afganistanu
shvatio što je američka sloboda.
Što smo u ovoj zemlji mislili tom riječju.
Bila je to sloboda pretvaranja.
Imamo pravo na svoje izmišljotine.
Pucaju s lijeve strane onog zida!
Vidim ih.
Kad odeš u Afganistan,
zastor kao da se spušta.
Jebote!
Poginut ćemo. Uzmi pušku!
Natrag! Pokret!
Jebote!
Upomoć!
Danas sam napokon nazvao.
Očekivao sam: „Nedostaješ mi.“
I sve to.
Ne. Nazovem doma…
i kaže mi: „Da. Sve je u redu. Tulumarim.
Lijepo mi je ovdje.“
I ne pita kako sam.
Tad sam shvatio da ljude nije briga što radimo ovdje.
Ono…
Nitko više ne spominje 11. rujna,
a to je razlog zašto sam ovdje.
Ovo je najduži rat u američkoj povijesti.
I tu smo. Nitko ne može pronaći izlaz.
U počecima rata u Afganistanu
Bin Laden je možda bio u regiji Tora Bora.
Kad smo propustili tu priliku, više nikad nismo bili tako blizu
da s tolikom sigurnošću možemo odrediti
gdje bi se mogao nalaziti
i kako da provedemo operaciju za njegovo hvatanje.
CIA 6. rujna 2010. dolazi u Bijelu kuću
i obavještava predsjednika o postrojenju od zanimanja.
Ljudi si postavljaju pitanja.
Je li to možda Osama bin Laden?
Prijevod titlova: Tomislav Šimunić