I dag rejste man det amerikanske flag over Kandahar,
nemlig det flag, som blev fløjet over Ground Zero i New York
og underskrevet af pårørende til ofrene efter 9/11-angrebene.
På gaderne i en sydafghansk by
ser livet ud til at gå videre
efter det strenge islamiske regimes fald.
Efter Kandahars befrielse
stod det klart for de Taliban-ledere, der stadig var i Afghanistan,
såvel som de resterende al-Qaeda-ledere,
der stadig var der,
at spillet var tabt for dem.
KANDAHAR, AFGHANISTAN EFTER TALIBANS FALD
Taliban skulle have imødekommet amerikanernes krav
om at udlevere bin Laden til dem.
De skulle have destrueret al-Qaedas militærbaser i Afghanistan
og ikke have lukket dem ind i landet.
Så ville USA ikke have blandet sig.
De ville uundgåeligt tabe.
Vi fortalte talibanerne, at de ikke ville kunne stå imod,
hvis amerikanerne indtog de større byer.
At de ville blive tvunget ud.
At de skulle forny deres strategi.
At de ikke ville kunne opstille et stærkt nok forsvar,
og at de ville blive knust.
De fleste troede, krigen var ovre på det tidspunkt.
Desværre var det at nedlægge al-Qaeda ogTaliban-regimet,
at nedlægge Afghanistan
og at ødelægge terrorcellerne rundt om i verden en undskyldning
for visse i Washington for at føre en anden krig,
Og det var Irak.
Vi begyndte at trække ressourcer ud fra vores legitime kamp,
nemlig at gøre gengæld for 9/11,
for at tage til et land, der ikke var involveret.
På mine ordrer
er koalitionsstyrkerne begyndt at ramme udvalgte militære mål
for at svække Saddam Husseins evne til at føre krig.
EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
DEL IV DEN GODE KRIG
I Afghanistan var slutningen af 2001 en periode med optimisme
og med potentiale.
Afghanistan var kommet ud af de mørke år,
fra omtrent 1996 til 2001.
Man havde trukket gardinerne fra og ladet solen komme ind,
og afghanerne så en fremtid.
Lyden af musik, der var forbudt under Taliban-regimet,
kunne igen høres på gaderne.
Mænd stod i kø for at barbere deres skæg,
som var obligatorisk under Taliban.
Det var et nyt håb for Afghanistans befolkning,
især da det internationale samfund kom.
Nu, hvor Taliban er væk, vender Kabuls beboere tilbage.
De, der ikke kunne tolerere Talibans intolerance,
kommer hjem for at starte et nyt liv i hovedstaden.
Efter Talibans fald tog vi til Kabul.
Jeg tog en burka med, men da jeg ankom til Kabul,
bar mange kvinder ikke burka, fordi Taliban var ude af byen.
Jeg kunne gå på gaden igen
uden frygt for at blive pisket af Taliban.
Jeg følte, at jeg kunne trække vejret som menneske.
Det amerikanske militær er dygtigt til at udkæmpe krige
og at overvinde fjender.
Men det er ikke altid lige så dygtigt til at se fremad.
Og da Taliban var blevet presset ud af Kabul og Kandahar
og i det store og hele ud af landet,
havde det amerikanske militær ikke rigtig nogen plan for bagefter.
Hvordan skulle landet genfinde stabiliteten
og genoprette de mest basale tjenester?
Hvordan skulle man bringe landet ind i den moderne verden?
Der var ikke en klar politik omkring,
hvad vi ville gøre, og hvornår det skulle gøres.
Men vi var helt sikre på, at hvad der end skete i Afghanistan,
så skulle det aldrig tjene som base
for et angreb mod andre eller mod os.
Og der startede uenighederne.
Jeg følte, at…
Det krævede en nationsopbygning.
Man skal have kommunikationslinjer.
Man skal have gode veje, så man kan flytte styrker rundt,
og så bønderne kan transportere deres varer til markederne.
Men andre sagde: "Vi er ligeglade.
Lad os bare se at komme ud."
Det var Rumsfeld-doktrinen.
Fæld et regime, som du ikke kan lide,
med den mindst mulige indsats, og så træk dig ud.
Glem resten.
Hvis vi skal, så kommer vi tilbage.
I december 2001 bliver Tommy Franks, der ledte operationerne i Afghanistan,
indkaldt af Rumsfeld, der siger:
"Vi skal tale med præsident Bush på hans ranch i Crawford, Texas.
Du skal give ham alternativerne for Irak."
Det var lige efter slaget ved Tora Bora.
Bin Laden var ikke fundet, der var fristeder i Afghanistan,
og så får vores general den her ordre:
"Vi skal eskalere planlægningen i Irak."
Donald Rumsfeld mødtes med NATO-ledere
for at diskutere krigen mod terrorisme.
Vi kan kun håndtere et globalt terrornetværk
ved at gå efter det.
Beviser fra efterretningskilder, hemmelig kommunikation
og udsagn fra folk, der er i varetægt,
peger på, at Saddam Hussein hjælper og beskytter terrorister,
inklusive medlemmer af al-Qaeda.
Vi sagde ligeud, at der ikke var al-Qaeda-forbindelser i Irak.
Men mange andre sagde: "Jo, de er overalt i Irak.
Vi bør tage os af dem ligesom i Afghanistan."
Det var under al kritik.
Mange af de nykonservative
eller de, der stemte for at gå i krig i Bush-regeringen, mente,
Saddam Hussein ikke burde være blevet siddende efter den første Golfkrig.
USA skulle have fjernet ham ti år tidligere,
men vi forspildte chancen.
Så nu var muligheden kommet for at gøre noget ved det.
Vi prøvede at overbevise hele verden i FN om,
at Saddam og bin Laden udviklede masseødelæggelsesvåben.
Det var Colin Powells ord.
Jeg vil henlede jeres opmærksomhed
på den mulige og foruroligende forbindelse
mellem Irak og al-Qaeda-terrornetværket.
En forbindelse, der kombinerer klassiske terrorgrupper
og moderne drabsmetoder.
Vi vidste, at det var løgn.
Men så tænkte vi: "De ved nok noget, vi ikke ved."
Og senere hørte vi, hvor efterretningen kom fra.
Den kom fra Ibn Sheikh al-Libi.
Da han blev fanget, blev han tortureret igen og igen.
Han tilstod, at bin Laden og Saddam samarbejdede om at udvikle ABC-våben.
Statssekretær Powell sagde, at oplysningen kom fra Ibn Sheikh al-Libi.
Vi har det fra et højerestående medlem af en kendt terrorgruppe,
der har fortalt, hvordan Irak har givet træning i disse våben til al-Qaeda.
Heldigvis er dette individ nu tilbageholdt
og har fortalt sin historie.
Femogtres tusind amerikanske soldater er klar i Den Persiske Golf.
Hvis Bush giver ordren,
vil det tal stige til 250.000 inden for tre til fire uger.
Amerika gjorde sin holdning klar.
Vi kunne ikke løbe den enorme risiko, at Saddam Hussein og hans kumpaner
bruger masseødelæggelsesvåben mod os eller vores allierede.
Min politik og regeringens politik sigter mod et regimeskift.
Vi vil ikke lade verdens værste ledere
true os med verdens værste våben.
Vi er ikke bange for at gå i krig.
Inspektioner er ikke et mål i sig selv.
Et befriet Irak kunne bane vej for frihed
og transformere Mellemøsten
ved at bringe håb og fremskridt til millioner af mennesker.
Fra San Francisco og Oregon til Tampa,
demonstrerede folk mod krigen.
Jeg mener virkelig, at krigen mod Irak er en fejl.
Der var næsten en enstemmig folkelig enighed
om at foretage militære aktioner i Afghanistan efter 9/11.
Irak var en helt anden situation,
for vi var ikke blevet angrebet af dem.
Der var en meget lidenskabelig og ofte bitter offentlig debat om,
hvad man skulle gøre ved Irak.
Donald Rumsfeld sagde ligeud i dag,
at selvom irakerne benægter det, så har de masseødelæggelsesvåben.
Denne type våben i Saddam Husseins hænder
plus det, at han har kontakt med terrorister, inklusive al-Qaeda,
er for stor en trussel til, at vi kan ignorere det.
Der er ingen tvivl om,
at journalisterne burde have været mere skeptiske
over for Bush-regeringens påstande om,
at der var masseødelæggelsesvåben i Irak,
og at Saddam Hussein var parat til at bruge dem.
USA's efterretningsvæsen mener,
at Saddam Hussein har dødelige lagre af miltbrand og botulinumtoksin,
som er et af verdens giftigste stoffer.
Han har kontakter udenfor, i Sudan og Afghanistan, med terrorister.
Der var en forbindelse mellem Atta og en irakisk diplomat.
Vi har solide beviser på tilstedeværelsen i Irak
af al-Qaeda-medlemmer.
Der hersker ingen tvivl.
Saddam Hussein besidder masseødelæggelsesvåben.
Jeg insisterer på, at der var en tilknytning
mellem Irak, Saddam og al-Qaeda,
fordi der var en tilknytning mellem Irak og al-Qaeda.
Våbeninspektør Hans Blix har udstedt sin endelige rapport.
Han siger, at FN ikke fandt beviser på masseødelæggelsesvåben i Irak.
Da vi tog til Irak, indså vi, at alt det her var en gang løgn.
Det hele var pure opsind.
De gik tilbage til Ibn Sheikh.
Han sagde: "Under tortur siger man alt muligt."
MAJ 2003
I maj 2003 tager Rumsfeld til Kabul,
og der erklærer han, at de store kampoperationer er ovre.
Og samme dag gik Bush om bord på hangarskibet ud for San Diego
og sagde: "Vores mission er fuldført i Irak."
Det var en iscenesat begivenhed af Bush-regeringen
på samme dag at erklære, at de to krige var slut.
Og de tog selvfølgelig fejl.
Man har haft travlt med at vaske blodet væk fra gaderne,
da en bombe dræbte tre amerikanske soldater og flere irakere.
Vi tog kun til Irak i den tro, de havde masseødelæggelsesvåben,
men vi tog fejl.
Det lader til, at der ikke var nogen masseødelæggelsesvåben.
Du sagde det modsatte.
Nej, jeg sagde kun, vi havde mistanke til nogle steder.
Du sagde, det var nær Tikrit og Bagdad
og nord, øst, syd og vest derfra.
Det er dine ord.
Grunden til, at vi tog til Irak,
var på grund af de her masseødelæggelsesvåben,
og det viste sig at være helt forkert.
Antallet af amerikanske dødsfald har overgået 2.000.
Det gik ikke kun dårligt i Irak, men hele grundlaget var forkert.
Det var en stor løgn.
Ingen af de grunde, der blev nævnt eller givet
for at tage til Irak, viste sig at være sande.
Jeg tror, det er lidt af en overdrivelse.
Det handlede ikke kun om masseødelæggelsesvåben.
Det var ikke den eneste grund.
Saddam Hussein er en morderisk diktator,
der elsker masseødelæggelsesvåben.
Hvis han forstod den krise,
som han har udsat sig selv og sit folk for
ved at udvikle de her våben…
Han kunne få terrorister til at bruge disse masseødelæggelsesvåben mod os.
De overtrådte FN-resolutionerne 16 gange. Seksten forskellige resolutioner.
De adlød ikke. De lod ikke våbeninspektørerne komme.
De valgte at ignorere mindst seksten forskellige FN-resolutioner og…
Præsident Bush mente, det burde få en konsekvens.
Strategisk narcissisme er at definere verden i forhold til os
og antage, at det, som vi gør,
vil være afgørende for at opnå succes.
Og jeg tror, debatten ofte omhandler:
"Skulle vi have invaderet Irak i 2003?"
Det ville være klogere at spørge:
"Hvem pokker troede, det ville være let, og hvorfor troede de det?"
Mange af de politiske beslutninger, der blev truffet fra 2003 til 2004,
gjorde en allerede meget svær situation endnu værre.
Jeg ville ønske, vi havde haft bedre efterretninger.
Hvis vi havde haft det, ville vi så været gået i krig?
Altså hvis han havde haft de våben?
-Ja. -Nej, hvis du havde vidst det modsatte.
Jeg ser, hvad du mener.
Det er et interessant spørgsmål, som jeg ikke kan svare på.
Det er svært for mig at spekulere.
OVER 4.400 AMERIKANSKE SOLDATER OG CIRKA 200.000 IRAKISKE BORGERE
DØDE UNDER IRAKKRIGEN.
Hvis man ser tilbage i tiden,
er man nødt til at erkende, at invasionen af Irak på en måde var det,
der gradvist annullerede den succes, vi havde haft i krigen mod terrorisme.
Det var ikke kun invasionen, der spillede ind i bin Ladens narrativ om,
at Vesten, anført af Amerika, førte en krig mod islam.
At vi systematisk ville invadere muslimske lande og besætte dem.
Men det var nok i højere grad de billeder, der blev vist på tv
verden over af Abu Ghraib.
Det gav det en materiel dimension,
og det underminerede USA's påstand om, at vi ville befri Irak.
Militæret har beskrevet fotos af amerikanske soldater,
der mishandler irakiske fanger, som undtagelser.
Men hvor mange vidste, hvad der foregik i Abu Ghraib-fængslet uden for Bagdad?
Det faktum, at vi invaderede Irak,
er blevet omtalt af mange mennesker
som en af de største udenrigspolitiske fejl i USA's historie.
Hvis man spørger sig selv, hvad der gik galt,
så var det største vendepunkt i mine øjne krigen i Irak.
I 2001 og 2002 var Afghanistan…
Der var liv, håb og glæde.
Det var fantastisk.
Men så skete der det, at alle ressourcer, al opmærksomhed
visse styrker, især specialstyrkerne, blev trukket tilbage.
Et par år efter var Taliban-regimet ved magten igen.
Og de to begivenheder er klart forbundet.
Nu var der to alvorlige krige i gang samtidigt,
og regeringen havde svært ved at håndtere dem begge.
Og i resten af Bush-regeringens tid
var Irak i centrum, og Afghanistan var sat i parentes.
De talte slet ikke engelsk omkring os.
Du anede ikke, hvem din nabo var.
Jeg blev født i 1948.
Jeg fik et syn med budskabet: "Feisal, du skal tage til USA
og leve der resten af dit liv.
Og din rolle skal være at introducere islam og dens åndelighed
i det amerikanske sprog."
Det amerikanske ideal er noget meget kostbart.
Idéen om, at alle mennesker er lige,
er en meget dyb sandhed.
Det er noget, der virkelig udtrykker
den universelle værdi af alle religioner i verden.
Efter 9/11 opdagede jeg, at det er i den slags krisetider,
at vi, der anses for at være talsmænd eller ledere af vores trossamfund,
skal engagere os og formidle.
Og jeg havde en plan om at oprette et islamisk kulturcenter.
Det skulle være den muslimske udgave af YMCA
med et program bestående af sport, foredrag og paneldiskussioner,
så folk fra forskellige trossamfund
kan lære hinanden at kende og have det sjovt sammen
og derved få en følelse af fællesskab.
Mange er mødt op for at protestere
mod det kontroversielle islamiske center, som har fået byggetilladelse
et stenkast fra Ground Zero.
-Denne moske ved Ground Zero… -Moskeen ved Ground Zero…
-Ground Zero-moskeen. -Moskeen her ved…
Den såkaldte Ground Zero-moske.
Ground Zero-moskeen.
Fox News vidste, at navnet Ground Zero-moskeen
ville vække den lidenskab, som det netop gjorde.
Deres argumenter var ikke logiske.
Noget tyder på, at moskeen skal opbygge et muslimsk broderskab.
Vi kalder det et sharia-rekrutteringscenter,
for det er tilfældet.
Hvis de bygger en moske lige her i skyggen af World Trade Center,
før vi har genopbygget det, hvad så bagefter?
Ingen moske. Ikke her, ikke nu, aldrig!
Ingen moske!
Moskeen er upassende
over for ofrenes familier og deres lidelser.
Alt det her skaber bare mere splid, mere vrede, mere had.
De kan bygge den et andet sted.
Vi bør ikke bygge en moske for at belønne terroristerne.
GROUND ZERO ER ET HELLIGT STED INGEN MOSKE HER
Jeg blev tvunget til at opgive projektet.
Det var smertefuldt.
Det var det.
For jeg vidste udmærket, at det ville have været en stor succes.
Det ville have været en model for,
hvordan man bygger et fællesskab på tværs af alle forskelle.
Det kan fremhæve vores forskelle og alligevel skabe en fællesskabsfølelse.
Hvis vi kunne løse dette problem i USA,
hvor meget ville det ikke gavne?
Vi har brugt over 600 milliarder dollars og snart en billion.
Vi har mistet over 4.000 liv, og 30.000 er blevet sårede
og vigtigst af alt,
set fra et sikkerhedsmæssigt perspektiv,
så er al-Qaeda stærkere nu end nogensinde siden 2001.
Vi mistede vores fokus.
Da Barack Obama stillede op til valget,
var han en ung karismatisk figur, som aldrig havde tjent i hæren.
Og han havde allerede meldt klart ud,
at Irakkrigen var en fejl,
og at hvis han blev valgt, så ville han trække tropperne tilbage.
Han kunne ikke tillade sig at være imod begge krige.
Så for ham var Irak den onde krig, og Afghanistan var den gode krig.
Afghanistans befolkning ønsker en bedre fremtid,
men endnu engang er håbet om en ny dag formørket af vold og usikkerhed.
Krigen i Afghanistan var den krig, han ville føre hjem.
Efter otte år, hvor vi til tider ikke har haft
hverken ressourcer eller strategi til at få arbejdet gjort,
agter jeg at afslutte det.
Og hvad sker der så?
Få måneder efter Obamas indsættelse
skifter regnestykket i Afghanistan.
Stan McChrystal sendes til Kabul.
Han har fået ordre om at vurdere situationen i landet
og svare på følgende:
"Hvordan skal vi vende udviklingen i Afghanistan?"
Det er meget svært, og det vil kræve tålmodighed.
Man må nogle gange være villig til at løbe en stor risiko.
Han redigerer en højt fortrolig vurdering,
der omfatter en anbefaling om at øge antallet af tropper.
Det højeste estimat lyder på mellem 80.000 til 90.000 soldater
og et mere moderat estimat på 30.000.
Det giver Obama et dilemma,
for præsidenten havde jo udtalt, at Afghanistan var den gode krig.
Afghanistan var den krig, han ville vende.
Og nu siger landets øverste general, at 10.000 soldater ikke engang er nok.
Der er brug for titusindvis af soldater.
De ekstra 40.000 ville føre os
til 100.000 amerikanske soldater i Afghanistan.
Det er en enorm ressourceallokering
i en periode, hvor økonomien er for nedadgående.
TVANGSAUKTION TIL SALG
Den nye tilgang var i det store centreret omkring oprørsbekæmpelse.
Vi bruger også den grimme forkortelse C-O-I-N.
Hej. Hvordan går det?
Hvordan er det anderledes end terrorbekæmpelse?
Terrorbekæmpelse er mere taktisk. Det handler om at forhindre angreb.
Det handler om at dræbe eller tilbageholde skurkene.
Man vil gøre det svært for terrorister at operere
og skærpe sikkerheden omkring deres potentielle mål.
Oprørsbekæmpelse er anderledes.
Det er ikke kun forebyggelse af terrorisme eller angreb.
Det er at indføre samfundsændringer, så den ideologi,
der nærer ønsket om at slutte sig til ekstremistiske bevægelser
og udføre disse voldshandlinger,
kan kanaliseres i en anden retning.
Man prøver at genopbygge samfundet,
så de tankeprocesser, der ligger bag rekruttering af terrorister
og radikalisering af disse,
bliver afbrudt eller fjernet af de her dybe forandringer.
Det vil afføde bedre styreformer, et bedre uddannelsesniveau
og en højere socioøkonomisk levestandard.
Dette indleder så en grundig overvejelsesproces
for præsidenten og hans krigskabinet.
De samles i Det Hvide Hus,
og omkring bordet sidder Obamas tætteste rådgivere.
Det vil sige den daværende vicepræsident Joe Biden
og forsvarsminister Bob Gates.
Udenrigsminister Hillary Clinton er der
tillige med direktøren for CIA.
Der var en heftig debat, hvor de militære ledere fremførte,
at det var absolut nødvendigt at indsætte flere tropper.
Biden og andre foreslog et alternativ,
hvor der var tættere fokus på al-Qaeda.
Det var et meget mere snævert mål.
Situationen var lidt anspændt.
Der var ikke den store ømhed
mellem generalerne og vicepræsident Biden.
Og præsidenten valgte et kompromis mellem generalernes ønske
og det, som Biden rådede ham til.
Men han fortæller militæret to ting.
På den ene side skal de have et snævert fokus,
og på den anden vil han kun udsende styrker i 18 måneder,
og så skal de trækkes tilbage.
Han sætter tid på.
Præsidenten sendte også et effektivt salgsteam til Capitol Hill,
hvor man var skeptisk over den kontroversielle ordre
om at trække tropperne ud inden juli 2011.
Det er det forkerte indtryk at give vores venner og fjender
og det forkerte indtryk at give dem, der tager derover for at vinde.
Krig er taktik,
og vi gav fjenden en tidslinje for vores tilbagetrækning.
Vi fortalte fjenden år i forvejen,
hvor mange tropper der ville være, og hvad deres mål var.
Det var, som om vi havde skrevet et manuskript over krigen
og givet det til fjenden i håb om, de ville holde sig til det.
Fagfolk og højtstående officerer som mig selv,
gør honnør og parerer ordrer.
Og det gjorde vi.
TIDLIGERE SERGENT I MARINEKORPSET UNDERSØGENDE JOURNALIST
Jeg læste ikke nyhederne og vidste intet om politik.
Jeg vidste kun, vi blev angrebet, men ikke af hvem.
Jeg forstod ikke engang det politiske miljø omkring 9/11.
Jeg havde bare ønsket om at tjene mit land.
Ti dage efter jeg gik ud af gymnasiet,
kom jeg ind i marinekorpset.
Jeg tog til Afghanistan.
2. JULI 2009
Vores øverstbefalende sagde til os: "Verdens øjne hviler på jer."
Vi skal vende situationen i Afghanistan,
så Taliban reagerer på os og ikke omvendt.
Han prøvede at få os til at forstå, at det var et historisk øjeblik.
At det var et stort vendepunkt i krigen.
-At I var en del af historien. -Ja, netop.
Undskyld.
Det var den største helikopterindsats siden Vietnamkrigen.
Det var min allerførste dag, og jeg husker den helikoptertur.
Vi sad som sardiner i en dåse.
Vi sad næsten oven på hinanden.
Der lugtede af dieselbrændstof, og du kunne ikke høre dig selv tænke.
I baghovedet havde vi de ord, som folk havde sagt til os:
"Visse iblandt jer kommer måske ikke med tilbage."
Vi vidste, vi ville komme i ildkamp.
I 2009 er talibanerne på vej opad.
De marcherer frem.
Vi havde nogle kort over, hvem der kontrollerede hvilke distrikter
i de forskellige provinser i Afghanistan.
Og distrikterne begyndte gradvist at tage farve efter koderne
for Taliban eller andre oprørsgrupper.
Den militærkampagne, som vi har indledt i Afghanistan,
vil udfolde sig i de næste 18 måneder.
Og som mange har indset,
bliver det nok sværere, før det bliver nemmere.
Den 2. juli 2009.
Der var stille et stykke tid.
Og så blev vi beskudt.
Fortsæt! Vi kan ikke stoppe.
Af sted! Videre frem!
De angreb os fra så stor afstand,
at jeg ikke kunne se, hvor skuddene kom fra.
De er på taget af bygningen!
Det lyder som fyrværkeri, men det er helt tæt på.
Vi ved ikke, hvem der er de gode eller de onde.
Talibanerne har ikke uniform på.
De smelter sammen med befolkningen.
-Hvor skyder de fra? -De skyder på os.
-De er usynlige. -Man kan ikke se, hvor de er.
Vi fik at vide, at militærlægerne var på vej.
Hvis de blev tilkaldt, betød det, at nogen var blevet skudt.
-Nu! -Jeg har ham!
Den, der blev skudt, var underkorporal…
Undskyld.
Det var underkorporal Charles Sharp fra Adairsville, Georgia.
-Kom så, Sharp! -Kom nu!
Kom så! Kom nu, Sharp!
Sharp!
Hans kammerater råbte til ham:
"Vågn op. Vågn nu op, Sharp."
Men forgæves.
Blodet fossede ud.
-Vi må af sted. Kom nu. -Sharp.
Til sidst tog de ham op og løb ned ad vejen med ham.
De fik ham ind i en bygning, hvor lægerne tog sig af ham.
Han forblødte.
Han klarede den ikke.
"Hvad laver jeg her?"
Vi anede ikke, hvad vi lavede, eller hvad målet var.
Jeg affyrede ikke et eneste skud før den 31. juli 2009.
Den her fyr trådte frem fra sin dækning med en AK-47.
Den var god nok.
Så jeg sigtede lavt og tømte mit våben på ham.
Jeg har tænkt meget over den dag siden.
Den person, som jeg skød, så ikke ud til at være over 15 år.
Jeg har tænkt over, hvad der skete.
Hvem var han?
Var de virkelig Taliban, eller blev de tvunget til at kæmpe?
Hvis nogen invaderede mit land, ville jeg så skyde dem?
Hvad er forskellen på den sovjetiske besættelse af Afghanistan
og den amerikanske besættelse?
Er der en forskel?
Var det ene en besættelse…
TIDLIGERE MUJAHEDINLEDER
…men ikke det andet?
Afghanerne kæmper mod USA's tilstedeværelse i Afghanistan
med den samme ildhu som mod russerne.
Det er samme hellige krig.
Der er ingen forskel på de to besættelser,
ligesom der ikke er nogen forskel på de to typer oprør mod besættelserne.
I går kaldte de os for frihedskæmpere,
men når vi gør det samme i dag, så kalder de os for deres fjender.
Så kalder de os for terrorister.
Er her nogen?
Der var så mange vejsidebomber,
at på hver tur mistede flere soldater to, tre eller fire lemmer.
En amerikansk soldat døde i tirsdags
af skader efter en IED-bombe i det vestlige Afghanistan.
Hans død følger syv andre dødsfald i Afghanistan
efter tre angreb i mandags.
Helmand har et mudret terræn, hvor man nemt kan skjule en IED.
Det kan være en dåse fyldt med sprængstof,
der har en tændsats og en udløser. De er meget nemme at lave.
Talibanerne hævdede, de kunne begrave dem på fire minutter.
De dækkede dem med jord og hældte vand over,
og fordi solen brændte, gik der højst ti minutter,
og så kunne man tydeligt se en bombe.
Men ellers var der ingen tegn på, at der lå en bombe begravet.
Så for hvert eneste skridt du tog,
var du bange for at træde på en IED.
De var i døråbninger, gyder, grøfter og over det hele.
Du forestiller dig at træde på en
og få din krop sprængt i stumper og stykker.
Det var en forfærdelig ting.
Fordi de skulle passe på vejsidebomber,
tog det dem timevis at gå nogle få kilometer.
Og Taliban kunne se dem komme.
De amerikanske soldater havde forskellige bomber,
blandt andet en såkaldt MICLIC.
Det var en ni meter lang sok med en håndgranat hver anden meter.
Det var ret sejt.
Det banede en kort vej for dem.
De kom gennem landsbyerne omkring Sangin
ved jævnligt at ødelægge afghanske ejendomme,
så de kunne gå nogle få meter i sikkerhed.
Det er i hvert fald et hul.
Flot hul. Jeg er stolt af mig selv.
Mange afghanere i Sangin sagde til mig: "Det gør Taliban ikke.
I har lovet os sikkerhed i lang tid,
men det bliver bare værre."
Jeg er undersøgende journalist for The Washington Post.
Jeg fik et tip om, at Michael Flynn havde givet et interview
til generalsekretæren for Afghanistan om krigen.
Så jeg tænkte: "Jeg vil vide, hvad Flynn sagde."
Han havde ry for at være meget ligefrem.
Så vi anlagde en sag ved retten.
Det tog noget tid, før vi endelig fik adgang til interviewet.
Alle iværksatte aktioner svigter.
Går det bedre i Afghanistan i dag end før?
Taliban har taget Marjah tilbage igen,
og de indtager snart Lashkar Gah.
Han var åbenlys i sin kritik over, hvordan tingene virkelig gik,
og hvordan de ansvarlige ikke var realistiske omkring det.
Og jeg kan fortælle jer, at det gælder fra 2002 og frem til i dag.
Alle har gjort et godt stykke arbejde.
Virkelig?
Hvis vi har gjort det så godt, hvorfor føles det så som et nederlag?
Han modsiger alt det,
som regeringen havde sagt i årevis.
Der var et offentligt narrativ, som amerikanerne havde hørt i årevis om,
at alt gik godt.
Vinder USA krigen i Afghanistan?
Jeg mener, vi har gjort store fremskridt i det sidste år.
Vi har haft stor succes med at fuldføre missionen.
Vi er på vej til at nå vores mål.
Men de vidste udmærket hele tiden, der eksisterede alle de her problemer,
som ville forhindre os i at vinde.
Så hørte vi, generalinspektøren havde interviewet hundredvis andre
til programmet Lessons Learned.
Vi førte en lang og indædt kamp
i tre år med generalinspektøren.
Men til sidst fik vi adgang til notater fra mere end 400 interviews
og udskrifter af lydoptagelser
med folk, som havde været involveret i krigen.
Vi indtager ikke fattige lande for at gøre dem rige.
Vi indtager ikke autoritære lande for at gøre dem demokratiske.
Vi vil skabe fred i disse lande, og det mislykkedes i Afghanistan.
INTERVIEW MED: GENERAL DAVID RICHARDS
Der var en britisk general ved navn David Richards.
Han ledte de amerikanske NATO-styrker i Afghanistan fra 2006 til 2007.
Han sagde:
"Vi havde ikke nogen egentlig strategi.
Vi havde mange taktikker men ikke nogen strategi."
Og han var øverstbefalende.
Den næste general efter ham
var Dan McNeill, en firestjernet general.
"Vi havde ingen strategi.
Jeg ville udbede mig en forklaring på, hvad en sejr egentlig betød."
Han spurgte USA's regering og NATO, men fik ikke noget svar.
"Vi havde ingen strategi eller en definition af sejr."
Og det var krigens ledende generaler.
Det er utroligt at læse de kommentarer.
Det var ikke det, amerikanerne fik at vide år efter år,
men det modsatte.
Her er Chris Kolenda, der taler om korruption.
Han siger: "I 2006
havde den afghanske regering forvandlet sig til et kleptokrati."
Han fortsætter: "Jeg bruger ofte en kræftanalogi.
Småkorruption er som hudkræft.
Det kan håndteres, og du skal nok klare dig.
Korruption på et højere niveau er ligesom tyktarmskræft.
Det er værre, men hvis det opdages i tide,
klarer du den nok.
Men kleptokrati er som hjernekræft. Det er dødeligt."
Han siger altså, det var et kleptokrati i 2006.
Et dødeligt tilfælde af hjernekræft.
USA's exitstrategi fra Afghanistan
var baseret på opbygningen af den afghanske hær.
Det lyder godt på papiret.
Lad os give dem en hær, der er bygget efter vores egen,
for det kender vi.
Problemet er, at det ikke fungerede i Afghanistan.
Den meget høje grad af analfabetisme i den afghanske befolkning betød,
at da vi oprettede træningslejre for at rekruttere afghanske soldater,
så måtte vi også undervise dem i læsning og regning på begynderniveau.
Så basalt var det.
Vi sørgede sådan set kun for,
at de afghanske soldater fik de mest minimale færdigheder,
mens vi fortsatte med at træne dem og forberede dem på kampoperationer.
De røg joints midt i kampzonen.
De beskyttede sig ikke,
og de begik hyppige forbrydelser.
De solgte brændstof, våben og køretøjer.
Ved visse kontrolposter
var de så høje på heroin, at de ikke kunne stå op.
De sad og sov.
Det var meget almindeligt over det meste af Afghanistan,
at den afghanske hær, og især det afghanske politi,
havde det, som de kaldte te-drenge.
Når amerikanerne besøgte baserne,
serverede de her drenge te for dem.
De her drenge havde altid en alder på mellem 11 og 13 år
og var ofte meget kønne.
Det var helt almindeligt kendt,
at drengene var tjenere om dagen og sexslaver om natten.
De var blevet bortført af det lokale eller nationale politi
specielt til det formål.
Narrativet på den tid var: Taliban er de slemme fyre.
Politiet, hæren og regeringen er de gode, og vi vinder krigen.
Men folket havde en anden version.
Vi brugte for mange penge, for hurtigt,
i et lille land med alt for lidt kontrol.
SIGAR er generalinspektørernes kontor.
Vores job er at føre tilsyn med, hvordan pengene til genopbygningen
i Afghanistan bliver brugt.
Så vi efterforsker derfor svindel, spild og misbrug.
Vi har været 18 år i Afghanistan.
Og vi har brugt flere penge der end på Marshall-planen i Europa.
Da jeg startede,
var de fleste penge blevet brugt uden det store overblik.
Ud af de 140 milliarder dollars
er omkring 80% gået til sikkerhed.
At betale politiets løn, ansætte betjente,
betale deres uniformer, deres patroner, deres våben, deres hospitalsregninger.
De lokale politikere og de lokale krigsherrer fik kontrakterne.
Den gennemsnitlige afghaner indså, at de magtfulde i samfundet var dem,
som den amerikanske regering og de allierede støttede økonomisk,
og de tjente mange penge.
Vi opdagede mange kontrakter, der endte som en total katastrofe.
Et af de bedste eksempler er,
da vi opkøbte et militært transportfly til afghanerne.
Det var det såkaldte G.222,
som er et lille fragtfly.
Vi brugte omkring 400 millioner på flyet,
og vi købte det fra en skrotplads i Italien.
Italienerne ville af med det,
men det kunne ikke flyve.
Det var en katastrofe.
Alle flyene blev i sidste ende forvandlet til skrot.
Et andet eksempel handler om virksomheden MILCON
og et militærbyggeri.
Vi kalder det "64K."
Det var en bygning på 6.000 kvadratmeter,
der skulle fungere som hovedkvarter for basen ved Camp Leatherneck.
Og marinekorpsets general, som var ansvarlig for indsatsen mod syd,
sagde til militæret: "Jeg kommer ikke til at bruge det,
for jeg vil ikke være her, når det er færdigt."
Men de byggede det,
og jeg mener, at det kostede dem 36 millioner dollars.
-Blev det aldrig brugt? -Aldrig.
Man ville også investere i Afghanistans kashmir-industri.
-Ja. -Hvad var det?
Tanken med det var, at de ville transportere via fly
nogle sjældne italienske, hvide geder.
De skulle krydses med nogle geder i Afghanistan
for dermed at avle lykkelige geder.
Det skulle forbedre kashmir-industrien.
De ville have en hurtig indtægt.
Men den, der havde ansvaret for det,
og som faktisk vidste noget om gedeavl
og om hele industrien, forklarede dem,
at man ikke kan gøre noget på få år, som kræver ti år.
Mange af gederne måtte aflives på grund af sygdomme
og på grund af den måde, de blev behandlet på eller miljøet.
Mange af dem døde, og andre blev spist,
og nogle år senere var der ikke en eneste ged tilbage.
Vi, altså det amerikanske militær,
besluttede at skaffe camouflageuniformer
til den afghanske hær.
Vi lod den general, der ledte de afghanske styrker,
vælge designet af disse uniformer.
Han valgte så et design, der vist nok kaldes for "skovgrøn."
Problemet er bare, at under fire procent af landet er skov.
Desuden var designet taget fra en bog,
og amerikanerne ejede ikke det mønster.
Vi måtte betale nogen ekstra for det.
Så jeg tror, vi købte og betalte dem
til cirka 40 procent over normalprisen.
Vi købte den forkerte uniform til en højere pris til den afghanske hær.
Folk spurgte mig konstant: "Hvor mange penge har vi spildt?"
Vi fik et særligt team til at se på det og afgøre:
"Var det spild, var det svindel, eller var det bare dumhed?"
Vi gennemgik kun udgifter for 60 eller 70 milliarder.
Vi nåede så til det resultat,
at omkring 30 procent af de udgifter, som vi havde kigget på,
var blevet brugt på svindel, spild og misbrug.
AFGHANSK PRÆSIDENT 2001-2014
Karzai var landets præsident i 13 år.
Det er lang tid.
For lang tid.
Han fremstod som en mild person.
Han var en ret behersket lokalpolitiker fra Kandahar.
Men da han gik af 13 år senere, var han blevet en meget magtfuld
og utrolig arrogant enehersker.
Han herskede over den her fuldstændig korrupte
kriminelle virksomhed, som den afghanske regering var.
USA havde et navn for det.
Militæret har et akronym for alt.
Og forkortelsen for den afghanske regering var VICE.
Det vil sige V-I-C-E,
og det stod for "Vertically Integrated Criminal Enterprise."
Karzai var ikke mere eller mindre korrupt end alle de andre,
men han værnede om det og forsvarede det.
Vi amerikanere troede fejlagtigt,
han var uundværlig, så vi ville ikke gøre ham vred.
Vi følte, vi måtte føje ham og give ham det, som han bad om.
Men vi skabte et slags uhyre, der sugede blod af befolkningen.
Han drev dem bogstaveligt mod Taliban.
USA SPILLER EN ROLLE I AFGHANSK KORRUPTION
Gennem vores økonomiske støtte
skabte vi nogle af de farligste rovdyr i det afghanske samfund.
Folk, der var ansvarlige for,
at både retssamfundet og sikkerheden i landet brød sammen,
så Taliban kunne få magten.
JUNI 2010
Min enhed fik tildelt regionskommando syd, Kandahar.
Jo tættere vi kom, desto virkeligere blev det.
KANDAHAR-PROVINSEN
Vi mødte nogle fyre, der var på vej væk fra området.
Jeg snakkede med en af dem, og han var bare radmager.
Hans ansigt var rødmosset.
Og han sagde: "I vil miste en masse folk derovre.
Nogle af jer bliver helt sikkert dræbt."
De sagde: "Hvis I er ude efter at få problemer,
så er I kommet til det rette sted."
Vi ankom til den her lille udpost midt ude i ingenting.
Jeg har aldrig været et sted, der var så rustikt.
Det lignede noget bibelsk.
Der var ikke andet end lerhytter, valmuemarker og vinstokke.
De fyre, som vi skulle erstatte, var gået helt grassat.
De havde afklippede ærmer og skæg.
De opererede under meget lidt tilsyn.
OVERSERGENT
Hvis anklagerne bliver bevist, var det delingen fra helvede.
Fem soldater er sigtet for at have dræbt afghanske civile,
bare fordi de kunne.
Syv andre har dækket over det.
De skal også have lemlæstet lig, taget ulovlige billeder af civile,
røget hash og banket en menig, der afslørede sagen.
Det her var de samme fyre, der havde slået civile ihjel
og lemlæstet deres kroppe.
De lokale vidste det, og så blev det en international nyhed.
Vi var havnet i en situation, hvor amerikanerne ikke var så populære.
Men vi fik aldrig rigtig forklaret, hvad missionen gik ud på.
I starten ankom vi til den her landsby,
hvor Taliban-bevægelsen efter sigende skulle være opstået.
På vej tilbage gik en selvmordsbomber ind i vores enhed og detonerede.
Han var klædt på som en almindelig, lokal bonde,
der slæbte nogle træstammer.
Han decimerede den midterste del af vores enhed.
Det var en opvågnen for os alle.
Så blev det pludselig virkeligt.
Han dræbte fem personer. Tre amerikanere og to afghanske soldater.
Det ændrede hele vores syn på at være soldat i Afghanistan.
Det ændrede vores forhold til de lokale,
og det ødelagde også enhver idealistisk illusion om,
hvad vi kunne opnå under vores udstationering.
Hvis de civile kom hen til os, bare for at hilse, så sigtede vi på dem.
Det skaber ikke popularitet.
Jeg blev fortalt som teenager, at vi var verdens bedste land.
Folk angriber os kun,
fordi de er jaloux og misunder os vores frihed.
Jeg blev udnævnt til officer i 2011.
Da jeg tog til Afghanistan,
troede jeg, vi var der for at hjælpe det afghanske folk.
Men man kan ikke bruge en voldsudøvende institution
til at opbygge et sundt og trygt samfund.
En dag så jeg chefen for en infanteridivision græde,
og det er sjældent i hæren.
Man gav ham den mission
at opbygge gode forhold til lokalbefolkningen, og det gjorde han.
Han arbejdede på at opbygge tillid i et år og havde en masse stærke oplevelser,
og så blev han beordret til at ødelægge alt det, de havde skabt.
Og han…
Han brød sammen på sit kontor, fordi han vidste,
ligesom jeg gjorde, at det var at svigte det afghanske folk,
som vi var kommet for at hjælpe og tjene.
Vil du forklare hende, at børnene ikke skal være bange?
Okay? Forklar dem, hvad vi skal.
Måske havde vi en chance i starten,
men mod slutningen havde vi mistet al deres sympati.
De havde regnet ud, at vi var ret ligeglade med Afghanistan.
Deraf kommer den gængse frase,
som blev brugt af de soldater, der blev udsendt efter 9/11:
"Jeg gør det for kammeraterne.
Vi er et broderskab."
Det var vores mål. Vi kæmpede kun for ikke at dø.
Under selvmordsattentatet mod os
blev en af de yngste i vores deling dræbt.
Jeg var militærlæge, og en halv time før vi blev beskudt,
sagde han til mig: "Doktor, jeg vil ikke dø."
Han var en utrolig sej fyr, men han sagde:
"Forstår du det? Jeg vil ikke dø."
En halv time senere, da jeg identificerede hans lig,
føltes det, som om han havde sagt:
"Lad mig ikke dø."
Uden et forståeligt narrativ omkring de her krige
kan soldaterne meget nemt tage ansvaret for ting,
der ikke er deres skyld.
Du kommer til at koge krigen ned til dine egne forfærdelige oplevelser,
og så bliver det din krig.
Og i min krig var jeg skurken.
Og det narrativ, som jeg endte med at beholde,
var historien om en læge, der ikke kunne redde sin ven.
Vores delingsfører samlede os og sagde:
"Det sværeste kommer snart. I skal sendes hjem."
Vi tænkte: "Hvad mener han?"
Vi forstod ikke, hvad han sagde.
Det sværeste var jo bag os.
Men han sagde: "Det sværeste kommer nu, og det…
Undskyld.
"Det bliver hjemrejsen."
Og ingen af os vidste, hvad han mente, da han sagde det.
Men han havde helt ret.
Han havde ret.
VI ELSKER DIG, SØN!
Jeg indså først senere, hvor meget jeg havde ændret mig.
Der er til dags dato…
Der er en del af mig, der døde i Afghanistan.
Og som aldrig kommer igen.
Jeg husker især en nat i vagttårnet, da jeg var i Afghanistan,
hvor jeg indså, hvad frihed var.
Hvad mente vi med "frihed" i det her land?
Det var friheden til at foregive.
Vi havde opdigtet en fiktion.
-De skyder fra venstre side af muren! -Jeg ser dem.
Men da vi kom til Afghanistan,
føltes det, som om alting smuldrede.
Pis!
Vi bliver skudt! Tag dit våben!
Fald tilbage! Nu!
Pis!
Hey! Hjælp mig!
Jeg ringede hjem i dag.
Jeg havde tænkt mig at sige: "Jeg savner jer vildt."
Du ved alt det der…
Men nej, jeg ringer hjem.
Og så siger jeg: "Ja, alt går fint. Jeg hygger mig.
Jeg har et godt liv hernede."
De spørger ikke til noget.
Så går det op for mig,
at folk er ligeglade med, hvad vi laver.
Det er…
Ingen taler rigtigt om 9/11 længere.
Og det er derfor, at jeg er her.
Det er den længste krig i vores historie.
Og ingen kan finde en vej ud.
Under den første tid af krigen i Afghanistan mente man,
at bin Laden muligvis befandt sig i Tora Bora-regionen.
Men så snart vi havde forpasset chancen, kom vi aldrig igen lige så tæt
på at finde en konkret løsning med henblik på at lokalisere ham
eller iværksætte en operation for at bringe ham for retten.
CIA kommer til Det Hvide Hus omkring Labor Day i 2010
og informerer præsidenten om en lokalitet.
Spørgsmålet summede i lokalet.
Det kunne muligvis være Osama bin Laden.
Tekster af: Rikke Schultz