Dnes nad Kandahárem zavlála americká vlajka.
A ne jen tak ledajaká.
Tato vlajka vlála nad Ground Zero v New Yorku
a podepsali ji příbuzní
některých obětí útoků na Světové obchodní centrum.
V ulicích jihoafghánského města
se mezitím život po pádu radikálního islámského režimu
postupně vrací do normálu.
Po osvobození Kandaháru
bylo zbytku vedení Tálibánu, které zůstalo
v Afghánistánu,
stejně jako zlomkům vedení al-Káidy, které tam ještě zbyly,
najednou jasné,
že jim v Afghánistánu odzvonilo.
KANDAHÁR, AFGHÁNISTÁN PO PÁDU TÁLIBÁNU
Kdyby Tálibán dokázal reagovat na americké požadavky
a vydal jim bin Ládina,
a kdyby zničili vojenské základny al-Káidy
na území Afghánistánu
a nepustili je už nikdy do země,
tak by Američané do Afghánistánu nikdy nevstoupili.
Jejich porážka byla nevyhnutelná.
Říkali jsme Tálibánu, že nebudou schopni vzdorovat
americké invazi do velkých měst.
Že budou nuceni ta města opustit.
A že by měli přezkoumat svou strategii.
Že jejich vojenská základny nejsou schopné pořádné obrany.
A že je nepřítel snadno rozdrtí.
Většina lidí se tehdy domnívala, že válka skončila.
Bohužel, svrhnout al-Káidu a svrhnout tálibánský režim
a zdecimovat Afghánistán,
a zničit teroristické buňky po celém světě byl pro některé lidi ve Washingtonu
jen krok, aby šli do další války.
A ta byla v Iráku.
Začali jsme stahovat síly z oprávněné bitvy, kterou jsme vedli
a která byla odvetou za 11. září 2001,
abychom šli do země, která s tím neměla nic společného.
Na můj rozkaz
začaly koaliční síly ostřelovat zvolené cíle strategického významu,
aby podkopaly schopnost Saddáma Husajna vést válku.
DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
4. ČÁST DOBRÁ VÁLKA
KÁBUL, AFGHÁNISTÁN
Konec roku 2001 byl v Afghánistánu obdobím optimismu
a obdobím potenciálu,
kdy se Afghánistán vynořoval z období temna,
a to zhruba od roku 1996 do roku 2001.
Jako by se roztáhly závěsy, dovnitř proniklo slunce
a Afghánci spatřili příležitost.
Poprvé hrála v ulicích na plné pecky hudba,
která byla za vlády Tálibánu zakázaná.
Muži čekali v dlouhých frontách na oholení plnovousů,
povinných za vlády Tálibánu.
Afghánský lid našel novou naději,
zejména když sem přišlo mezinárodní společenství.
Po odchodu Tálibánu se do Kábulu vrátili jeho obyvatelé.
Ti, kteří nesnesli nesnášenlivost Tálibánu,
se vrátili domů, aby znovu žili v hlavním městě.
Po pádu Tálibánu jsme se vrátili do Kábulu.
Přivezla jsem si s sebou burku, abych ji tam nosila,
ale spousta žen tam burky nenosila,
protože Kábul už neovládal Tálibán.
Mohla jsem zas chodit po ulici,
aniž bych měla strach, že mě Tálibán zbičuje
a měla jsem pocit, že zas můžu dýchat jako lidská bytost.
Americká armáda umí skvěle vést války
a potírat nepřátele.
Ale zas tolik nevyniká ve vymýšlení toho, co dělat dál.
A jakmile byl Tálibán vytlačen z Kábulu a Kandaháru
a pak i z celé země jakbysmet,
neměla americká armáda plán, který by se ptal: „Co dál?“
Jak pomoct téhle zemi najít nějakou stabilitu
Jak pomoct se zajištěním základních služeb?
Jak pomoct této zemi stát se součástí moderního světa?
Nebylo jasné, jakým směrem se vydat,
co chceme udělat a kdy to chceme udělat.
Ale chtěli jsme si být sakra jistí,
že ať to v Afghánistánu dopadne jakkoliv,
už nikdy nesmí sloužit jako základna
pro útok na naši vlast za afghánskými hranicemi.
A tam leží počátek všech neshod.
Já měl pocit,
že je pro to potřeba začít budovat stát.
Musíte mít dopravní infrastrukturu,
dobré silnice, abyste mohli přesouvat ozbrojené síly, jak potřebujete,
aby měli farmáři jak dostat svoje produkty na trh, a tak dál.
A pak existovala minimalistická linie: „Tohle je nám ukradené.
Nic dělat nebudeme. Zdekujeme se.“
To byla Rumsfeldova doktrína.
Shodit režim, který se vám nelíbí,
vynaložit na to minimální možnou sílu a pak se zdekovat.
O zbytek se nestarat.
Bude-li třeba vrátit se za deset let, vrátíme se za deset let.
V prosinci roku 2001 si generála Tommyho Frankse, velitele operace v Afghánistánu,
zavolal Rumsfeld a řekl:
„Pojedeme za prezidentem Bushem na jeho ranč v Crawfordu v Texasu.
Chce znát naše možnosti v Iráku.“
Tohle bylo ve chvíli, kdy právě skončila bitva o Tora Bora.
Pořád hledali bin Ládina a uklízeli v Afghánistánu.
A v tom okamžiku nařídí stejnému generálovi:
„Musíme urychlit plánování v Iráku.“
Ministr obrany Donald Rumsfeld se sešel s lídry NATO,
aby projednali, jak vést válku proti terorismu.
Jediný způsob, jak rozbít globální teroristickou síť,
je vydat se tam, kde působí.
Důkazy ze zpravodajských zdrojů, tajné komunikace
a výpovědi zadržených ve vazbě odhalují,
že Saddám Husajn poskytuje pomoc a ochranu teroristům
včetně členů Al-Káidy.
Dost rezolutně jsme řekli, že al-Káida v Iráku žádné lidi nemá.
A spousta lidí řekla: „Ale má. Jsou po celém Iráku.
Měli bychom to tam vyčistit jako v Afghánistánu.“
Chyba. Velká chyba.
Spousta neokonzervativců,
ti konzervativní jestřábové v Bushově vládě,
měli za to, že v první válce v Zálivu
byla chyba nechat Saddáma Husajna u moci,
že ho Spojené státy měly odstranit už před deseti lety,
ale propásly svou šanci.
Takže tohle viděli jako příležitost, jak to napravit.
Snažili jsme se v OSN přesvědčit celý svět,
že Saddám a bin Ládin vyvíjejí zbraně hromadného ničení.
To byl obsah proslovu Colina Powella.
Dnes vás chci upozornit
na potenciálně mnohem zlověstnější spojení
mezi Irákem a teroristickou sítí al-Káidy.
Spojení, které kombinuje klasické teroristické organizace
s moderními metodami vraždění.
Tehdy jsme věděli, že je to blábol.
Ale říkali jsme si:
„Možná mají informace, které my nemáme.“
A později jsme se dozvěděli, odkud ty informace pocházejí.
Pocházely od Ibna Šejka al-Libiho.
Když ho chytili, mučili ho, aby přiznal,
že bin Ládin a Saddám spolupracují na vývoji zbraní hromadného ničení.
Ministr Powell řekl , že ta informace pochází
od Ibna Šejka al-Libiho.
Dokážu vyhledat vyprávění teroristického agenta o tom,
že Irák al-Káidu školil ve výrobě těchto zbraní.
Naštěstí je tento agent nyní ve vazbě.
A odvyprávěl svůj příběh.
V Perském zálivu je nyní připraveno 60 000 amerických vojáků.
Pokud prezident Bush vydá rozkaz,
může toto číslo během tří až čtyř týdnů vylétnout na 250 000.
Spojené státy jasně vyjádřily své stanovisko.
Nemohli jsme tolerovat nebezpečí, že Saddám Husajn a jeho terorističtí spojenci
obrátí zbraně hromadného ničení proti nám, našim přátelům a spojencům.
Politika mé vlády, naší vlády, této administrativy,
je změna režimu.
Nedovolíme, aby nám nejhorší lídři na světě
vyhrožovali nejhoršími zbraněmi na světě.
Nebudeme se vyhýbat válce.
Inspekce nejsou samo spásné.
Osvobozený Irák může ukázat sílu svobody,
která promění Blízký východ tím,
že vnese do života milionů lidí naději a pokrok.
Od San Franciska přes Oregon po Tampu,
všude se konaly protiválečné demonstrace.
Opravdu si myslím, že válka proti Iráku je chyba.
Po 11. září 2011 existovala
téměř jednomyslná veřejná podpora pro vojenskou akci v Afghánistánu.
Irák byl úplně jiný případ.
Irák nás neútočil.
Vedla se velice vášnivá, místy dokonce hořká
veřejná debata o tom, co s Irákem dělat, pokud vůbec něco.
Ministr obrany Donald Rumsfeld dnes kategoricky prohlásil,
že Iráčané mají zbraně hromadného ničení, i kdyby to sebevíc popírali.
Zbraně hromadného ničení v rukou Saddáma Husajna
plus jeho známé kontakty s teroristy včetně teroristů z al-Káidy
je příliš velká hrozba, kterou nemůžeme nadále tolerovat.
Není pochyb o tom,
že novináři měli být skeptičtější
k propagandě Bushovy vlády, která tvrdila,
že jsou v Iráku zbraně hromadného ničení
a že Saddám Husajn je připraven je použít.
Americká zpravodajská komunita věří,
že Saddám Husajn má smrtící zásoby antraxu, botulotoxinu,
což je jeden z nejúčinnějších jedů známých lidstvu.
Má kontakty s teroristy v Súdánu a v Afghánistánu.
Mezi Attou a jedním iráckým diplomatem opravdu proběhl kontakt.
Máme spolehlivé důkazy o přítomnosti členů al-Káidy
na území Iráku.
Jednoduše řečeno, není pochyb o tom,
že Saddám Husajn nyní má zbraně hromadného ničení.
Důvod, proč jsem trval na tom, že existuje propojení
mezi Irákem a Saddámem a al -Káidou,
je ten, protože mezi Irákem a al-Káidou existovalo propojení.
Inspektor OSN pro kontrolu zbraní Hans Blix vydal závěrečnou zprávu.
Tvrdí, že inspektoři OSN nenašli v Iráku žádné důkazy o zbraních hromadného ničení.
Když jsme přišli do Iráku a došlo nám, že to všechno byl blábol,
že to všechno byla lež,
zeptali se Ibna Šejka: „Proč jste lhal?“
A on řekl: „Mučili jste mě. Řekl jsem vám, co jste chtěli.“
KVĚTEN 2003
V květnu roku 2003
odjel Rumsfeld do Kábulu a prohlásil, že velké bojové operace už skončily.
A to byl tentýž den, kdy se Bush vydal na letadlovou loď u San Diega,
aby oznámil: „Mise v Iráku splněna.“
Byl to zinscenovaný okamžik Bushovy administrativy,
v jeden den vyhlásit, že obě války skončily.
A samozřejmě se mýlili.
Úklidové čety v Iráku musely smývat krev z ulice poté,
co atentátník zabil tři americké vojáky a téměř dva tucty Iráčanů.
Do Iráku jsme šli proto, že jsme mysleli,
že má zbraně hromadného ničení.
Ukázalo se, že nemá.
Zdá se, že tam žádné zbraně hromadného ničení nebyly.
Říkal jste, že víte, kde jsou.
Ne. Věděli jsme, kde jsou podezřelé areály a my jsme…
Říkal jste, že byly poblíž Tikrítu a Bagdádu
a na sever, východ, jih a západ odtud.
To jsou vaše slova.
Důvod, proč jsme údajně šli do Iráku,
byly zbraně hromadného ničení Saddáma Husajna.
A z toho se samozřejmě vyklubala naprostá lež.
Počet úmrtí amerických vojáků překročil 2000.
Nejenže to v Iráku šlo špatně, ale celý důvod té invaze byl nesprávný.
Nebyla to pravda.
Vyšlo najevo, že žádný z uvedených z důvodů
invaze do Iráku nebyl pravdivý.
To je myslím trochu přehnané tvrzení.
Nešlo jen o zbraně hromadného ničení.
To nebyl jediný důvod.
Saddám Husajn je diktátor s vražednými sklony,
který je závislý na zbraních hromadného ničení.
Kdyby pochopil krizi,
do níž přivedl sebe a svůj národ
v důsledku vývoje zbraní hromadného ničení…
Mohl tajně poskytnout zbraně hromadného ničení teroristům,
kteří by je použili proti nám.
Šestnáctkrát porušili rezoluce OSN, 16 různých rezolucí OSN.
Nedodrželi je.
Nedovolili inspektorům pro kontrolu zbraní…
Takže nedodrželi
nejméně 16 různých rezolucí OSN.
A prezident Bush měl za to, že by to mělo mít následky.
Strategický narcismus je sklon
definovat svět jen ve vztahu k nám
a předpokládat, že to, co děláme,
bude rozhodující pro dosažení kladného výsledku.
Lidé se často ptají:
„Měli jsme v roce 2003 napadnout Irák?“
Myslím, že by bylo plodnější se ptát:
„Kdo si sakra myslel, že to bude hračka? A proč si to myslel?“
Mnoho politických rozhodnutí, která byla učiněna
mezi lety 2003 a 2004,
zhoršilo už tak velmi komplikovanou situaci.
Kéž bychom tehdy měli jiné zpravodajské informace.
Kdyby ty informace byly správné, došlo by k irácké válce?
Jestli by došlo k válce, kdyby měl zbraně hromadného ničení?
- Stoprocentně. - Ne. Kdybyste věděl, že je nemá.
Už chápu, jak to myslíte.
To je zajímavá otázka. To je nový pokus, který nelze uskutečnit.
Je těžké o tom spekulovat.
V IRÁCKÉ VÁLCE ZEMŘELO VÍCE NEŽ 4 400 PŘÍSLUŠNÍKŮ AMERICKÉ ARMÁDY
A 200 000 OBČANŮ IRÁKU.
Při zpětném pohledu na ta dvě desetiletí
je myslím těžké ignorovat, že invaze do Iráku byla svým způsobem tahem,
který začal drolit náš úspěch, jenž jsme měli
ve válce proti terorismu.
Nebyla to jen samotná invaze, která zapadala do bin Ládinova narativu,
že Západ vedený Spojenými státy vede válku proti islámu
a chystá se postupně napadnout všechny muslimské země a okupovat je,
ale myslím, že především záběry
z věznice Abú Ghrajb, které se objevily na televizních obrazovkách
po celém světě,
dodaly celé věci hmatatelný rozměr
a podryly tvrzení Spojených států o tom, že osvobozují Irák.
Armáda označila fotografie amerických vojáků
týrajících irácké vězně za pochybení pár jednotlivců,
ale kolik lidí opravdu vědělo, co se děje
ve vězení Abú Ghrajb u Bagdádu?
Skutečnost, že jsme podnikli invazi do Iráku,
myslím mnoho lidí označilo
za jednu z nejvýznamnějších chyb v zahraniční politice v americké historii.
AFGHÁNISTÁN
Když se ohlédnete zpět a zeptáte se, co se pokazilo,
byla pro mě největším zlomovým okamžikem válka v Iráku.
V letech 2001 a 2002 byl Afghánistán…
Pulsoval životem, nadějí, štěstím.
Bylo to opravdu úžasné.
Ale pak došlo k tomu, že byly všechny síly, veškerá pozornost
a spousta speciálních jednotek
staženo pryč.
A pár let poté začala opravdu silná obroda Tálibánu.
A tyto dvě události nejsou nepropojené.
Takže najednou probíhaly dvě špatné války najednou
a vláda se je horko těžko snažila ukočírovat obě.
A po zbytek Bushovy vlády
byl Irák v centru pozornosti a Afghánistán na druhé koleji.
NEW YORK
Vůbec před námi nemluvili anglicky.
Váš nejbližší soused může být kdokoli.
Narodil jsem se v roce 1948.
Měl jsem vizi, která mi řekla: „Fejsale, pojedeš do Ameriky
a strávíš tam zbytek života.
A tvým úkolem bude představit islám a jeho spiritualitu
v americkém prostředí.“
Amerika je ve své ideální podobě cosi mimořádného.
Myšlenka o rovnoprávnosti všech lidských bytostí
je velice hluboká pravda
a také cosi, co vlastně vyjadřuje
univerzální hodnotu všech náboženství světa.
Po 11. září jsem zjistil, že v těchto krizových chvílích se musíme my,
kdo jsou vnímáni jakožto mluvčí nebo lídři svých náboženských obcí,
aktivně zapojit a vysvětlovat.
A měl jsem vizi, že mám založit islámské komunitní centrum,
které by bylo muslimskou verzí YMCA.
S programy jako sport, přednášky, rozhovory, panelové diskuze,
aby se lidé z různých náboženských komunit
sešli a lépe se poznali,
bavili se spolu a tak dále.
A z toho pak plyne pocit pospolitosti.
Na dnešní demonstraci proti kontroverznímu islámskému centru,
jehož výstavba jen pár kroků od Ground Zero byla nedávno schválena,
se čeká obrovská účast
Tato bitva o mešitu u Ground Zero…
Mešita u Ground Zero…
- Mešita u Ground Zero… - Mešita zde u…
Takzvaná mešita u Ground Zero.
Mešita u Ground Zero.
Ve Fox News věděli, že přízvisko „mešita u Ground Zero“
vyvolá přesně ty vášně, které chtěli vyvolat.
Jejich argumenty nebyly moc ucelené.
Existují náznaky, že stavba této mešity,
je akce Muslimského bratrstva.
Říkáme tomu náborové centrum Šaría 11. září,
protože nic jiného to není.
Jestli postaví mešitu přímo tady,
ve stínu Světového obchodního centra, než ho znova postavíme,
co bude dál?
Žádná mešita. Ani tady ani teď ani nikdy jindy.
Mešitu ne!
Mešita je nepatřičná
kvůli ohleduplnosti vůči utrpení rodin postižených 11. zářím.
Vyvolává to jen další rozpory,
další vztek, další nenávist.
Plivou nám do tváře. Postavte si to někde jinde.
Neměli bychom stavět mešitu jako odměnu teroristům.
GROUND ZERO JE POHŘEBIŠTĚ NECHCEME MEŠITU NA POSVÁTNÉ PŮDĚ
Byl jsem v podstatě donucen se toho projektu vzdát.
Bylo to bolestné.
Protože jsem také věděl, že by to byl obrovský úspěch
a byl by to vzor toho,
jak budovat pospolitost navzdory odlišnostem,
oslavovat naše odlišnosti, a přitom vytvářet smysl pro pospolitost.
Představte si, že bychom tenhle problém v Americe vyřešili.
Kolik dobra by z toho vzešlo?
2008
Zatím jsme utratili přes 600 miliard dolarů, takže to brzy bude bilion.
Bylo zmařeno přes 4 000 životů a 30 000 lidí bylo zraněno,
ale co je nejdůležitější
ze strategického pohledu na národní bezpečnost,
al-Káida je znovuvzkříšená a nejsilnější od roku 200.
Polevili jsme v pozornosti.
Když vedl prezidentskou kampaň Barack Obama,
tak se tento charismatický mladý muž, který nikdy nesloužil v armádě,
jasně veřejně vyjádřil,
že irácká válka byla chyba a že pokud bude zvolen,
má v úmyslu vojáky z Iráku stáhnout.
Ale nemohl se vymezovat vůči oběma válkám.
Takže pro něj byl Irák ta špatná a Afghánistán ta dobrá válka.
Afghánský lid usiluje o příslib lepší budoucnosti.
Jenže opět vidíme,
jak naději na nový úsvit zatemňují násilí a nejistota.
Vybral si válku v Afghánistánu jako tu, kterou zvládne.
Po osmi letech, během nichž nám myslím někdy scházely
zdroje a strategie, jak tu práci dokončit,
mám v úmyslu ji dokončit.
Ale co se stalo pak?
Pár měsíců po Obamově inauguraci
se situace v Afghánistánu zhoršila.
Do Kábulu je vyslán Stan McChrystal
s rozkazem zhodnotit situaci na místě
a podat hlášení.
„Co potřebujete pro zvrácení trendu v Afghánistánu?“
Je to velmi složité a někdy to vyžaduje trpělivost
a někdy musíte být ochotni přijmout další rizika, abyste…
Sepsal přísně tajné hodnocení,
které obsahuje doporučení k navýšení počtu vojáků.
Maximální požadavek zněl na 80 000 až 90 000 vojáků.
A střední odhad se pohyboval kolem 30 000 vojáků.
Obama byl trochu v úzkých,
protože prezident veřejně označil Afghánistán za dobrou válku.
Za válku, kterou dokáže zvrátit v náš prospěch.
A teď nejvyšší americký generál říká, že mu nestačí jen 10 000 vojáků,
ale že potřebuje desítky tisíc vojáků.
Dalších 40 000 by zvýšilo počet amerických vojáků v Afghánistánu na 100 000.
To už je obrovské nasazení zdrojů v době,
kdy je ekonomika v krize nebo dokonce před kolapsem.
ZABAVENO NA PRODEJ
Nový přístup byl založen na principu protipovstaleckých akcí,
„counterinsurgency“, neboli COIN. Hrozná zkratka, C-O-I-N.
Zdravím. Jak se máte?
A jak se to liší od protiteroristických akcí?
Boj proti terorismu je více taktický. Jde o to zabránit útokům,
jde o to zabít nebo polapit nebo uvěznit pachatele,
a obecně ztížit teroristům jejich činnost
a zpevnit potenciální cíle, na které by mohli teroristé udeřit.
Protipovstalecká akce je něco jiného.
Není to jen prevence terorismu nebo prevence útoků,
ale je to přenastavení společnosti tak,
aby se ideologie, která vyvolává touhu přidat s extrémistickým hnutím
a konat násilné činy,
nasměrovala jiným směrem nebo se změnila.
Snažíte se restrukturalizovat společnost tak,
aby se myšlenkové procesy, které vedou ke zvýšenému náboru teroristů
a k radikalizaci, nějakým způsobem utlumily
nebo úplně vymýtily díky zásadním změnám,
které přinášejí lepší správu země, vzdělání, větší gramotnost
a vyšší socioekonomickou úroveň života.
Tímto pak započal pro prezidenta a členy jeho válečného kabinetu
velice důkladný rozhodovací proces.
Sešli se krizovém štábu Bílého domu.
Kolem stolu seděla smetánka Obamových poradců.
Po boku mu seděl tehdejší viceprezident Joe Biden,
byl tam ministr obrany Bob Gates
i ministryně zahraničí Hillary Clintonová.
Byl tam ředitel CIA.
A proběhla celkem solidní debata s armádními veliteli, kteří argumentovali,
že vyslání značného počtu vojáků bude nezbytné.
Biden a další navrhovali alternativu,
která by se mnohem víc zaměřila na al-Káidu.
Byl by to mnohem užší cíl.
Chvílemi to byl trochu napjaté.
Generálové a viceprezident Biden
se vzájemně opravdu dvakrát nemilovali.
A prezident se rozhodl udělat kompromis mezi tím,
co chtějí generálové,
a tím, co mu radí dělat viceprezident Biden.
Ale řekl armádě dvě věci.
Zaprvé, že jejich mise musí být úzce zaměřená.
A zadruhé, že bude vysílat vojenské síly asi jen 18 měsíců
a pak se ti vojáci začnou navracet domů.
Takže jim dal termín.
Prezident také vyslal do Kapitolu silně zastoupenou delegaci,
aby zde obhajovala prezidentův kontroverzní rozkaz
začít v červnu 2011 stahovat jednotky z Afghánistánu.
Vysíláme tím našim přátelům i nepřátelům špatný signál.
Je to špatný signál pro muže a ženy,
kteří tam chtějí jet a vyhrát.
Válka je souboj vůlí.
Dali jsme nepříteli časový plán našeho ústupu.
Řekli jsme nepříteli roky předem,
kolik přesně vojáků budeme mít, a co budou a nebudou dělat.
Jako bychom napsali scénář války tak,
jak si ji představujeme, dali ho našemu nepříteli
a pak doufali, že se ho bude držet.
Profesionálové,
důstojníci jako já jen salutují a plní rozkazy.
A to jsme udělali.
JAMES LAPORTA
BÝVALÝ SERŽANT NÁMOŘNÍ PĚCHOTY INVESTIGATIVNÍ REPORTÉR
Nečetl jsem zprávy. O politice jsem nic nevěděl.
Jen jsem věděl, že nás napadli, ale ani jsem nevěděl kdo.
Ani jsem moc nechápal politické ovzduší
kolem 11. září.
Jen jsem vyslyšel výzvu,
chtěl jsem sloužit vlasti.
Takže jsem deset dní po maturitě
narukoval do námořní pěchoty.
Poslali mě do Afghánistánu.
2009
2. ČERVENCE 2009
Velitel nám dal proslov:
„Upírají se na vás zraky celého světa.
Je načase zamíchat kartami v Afghánistánu
a přinutit Tálibán, aby se bránil on nám, a ne my jemu.
Snažil se nám vštípit vážnost té chvíle, pocit,
že je to historická chvíle.
Že to bude zásadní událost v afghánské válce.
- A vy jste součástí té historie. - Ano.
Omlouvám se.
AFGHÁNISTÁN PÁKISTÁN
Bylo to největší nasazení vrtulníků od války ve Vietnamu.
Byl to můj první den v boji.
Vzpomínám si na každý okamžik toho letu.
Jste tam namačkaní jako sardinky,
skoro sedíte jeden druhému na hlavě.
Cítíte naftu z motoru.
Neslyšíte ani vlastní myšlenky.
V hlavě jsme si přehrávali ty proslovy.
Jak nám říkali:
„Rozhlédněte se. Někteří z těch, vedle kterých stojíte,
tu možná příště nebudou.“
Takže jsme věděli, že jdeme do přestřelky.
V roce 2009 byl Tálibán na vzestupu.
Byli na pochodu.
Měli jsme mapy, které ukazovaly, kdo ovládá které okresy
v různých provinciích Afghánistánu.
A ty okresy se postupně začínaly vybarvovat odstínem, který jsme zvolili
pro Tálibán a další povstalecké skupiny.
Během příštích 18 měsíců se rozběhne civilní vojenská kampaň,
kterou jsme zahájili v Afghánistánu.
A jak si mnozí z nás všimli,
její průběh bude těžší, než se stane snazším.
2. července 2009
Prvních 20 nebo 30 minut byl klid…
A pak jsme se ocitli v palbě.
Pohyb! Nesmíme se zastavit.
Honem! Jdeme!
Útočili na nás z takové dálky,
že jsem ani neviděl, odkud na mě střílejí.
Jdeme! Jsou na střeše té budovy.
Znělo to jako petardy, akorát že práskaly hned vedle nás.
Nevěděli jsme, kdo jsou ti hodní a kdo ti zlí.
V Tálibánu nikdo nenosí uniformy.
Splývají s místním obyvatelstvem.
- Odkud to střílejí? - Střílejí na nás!
- Jsou jako duchové. - Nevidím je.
- Kurva! - Nejsou vidět.
Dostali jsme zprávu, že letí PJové.
Tedy para-záchranáři.
Jestli sem letí, znamenalo by to, že někoho postřelili.
- Teď! - Mám ho.
Ten postřelený byl desátník…
Promiňte.
Byl to desátník Charles Seth Sharp z Adairsville v Georgii.
- No tak, Sharpe! - Kdy přiletí ten vrtulník?
- Jdeme! No tak, Sharpe! - No tak, kámo.
Sharpe!
Jeho spolubojovníci na něj volali: „Sharpe, prober se. Prober se, Sharpe.“
A on se neprobíral.
Krev crčela na zem.
- Musíme jít. Honem. Běžte. - Sharpe.
Konečně ho vyzvedli a ti mariňáci s ním běželi po silnici.
Vběhli s ním do budovy. Začali ho oživovat.
Sharp vykrvácel.
Nepřežil to.
„Co tady dělám?“
Nevěděli jsme, co tam děláme. Co je naším cílem.
Až do 31. července 2009 jsem nevypálil jediný výstřel.
Z úkrytu na mě vyskočil chlápek s kalašnikovem.
Bylo to nad slunce jasné.
Namířil jsem mu na nohy a doslova jsem kráčel výstřely po jeho těle.
Hodně jsem o tom dni přemýšlel, o 31. červenci.
Tomu člověku, kterého jsem zastřelil, nebylo víc než 15.
A přemýšlel jsem o tom, jak jsme se do té situace dostali.
Kdo byl ten člověk?
Byl opravdu z Tálibánu, nebo ho jen donutili bojovat?
Co kdyby někdo napadl moji zemi? Střílel bych na ně taky?
Jaký je rozdíl mezi sovětskou okupací Afghánistánu?
a americkou okupací?
Je v tom nějaký rozdíl?
Jednomu můžeme říkat okupace…
GULBUDDÍN HEKMATJÁR BÝVALÝ VŮDCE MUDŽÁHIDŮ
…ale tomu druhému ne?
Afghánci bojují proti přítomnosti USA v Afghánistánu
se stejnou motivací jako proti Sovětům.
Mezi dvěma džihády není žádný rozdíl.
Mezi dvěma okupacemi není žádný rozdíl.
Není žádný rozdíl
mezi dvěma povstáními proti dvěma různým okupacím.
Včera nám říkali bojovníci za svobodu.
Ale když dnes děláme totéž, říkají nám nepřátelé
a říkají nám teroristé.
Dostal to někdo?
IED, improvizovaná výbušná zařízení,
pokaždé způsobila mnoho dvojnásobných, trojnásobných i čtyřnásobných amputací.
Podle úřadů zemřel v úterý americký voják,
když podlehl zraněním po bombovém útoku v západním Afghánistánu.
Stalo se tak po smrti dalších sedmi amerických vojáků
zabitých v pondělí v Afghánistánu při třech různých útocích.
Provincie Hílmand je samé bláto, takže je snadné zakopat IED,
což je džbán na vodu plný střelného prachu,
na něm je rozbuška a něco, čím se to zapálí.
Velice snadná výroba.
Tálibán tvrdil, že je dokáže zakopat během tří až čtyř minut.
Zahrnuli IED hlínou, nalili na něj vodu,
a protože slunce tak žhnulo, během pěti až deseti minut,
ačkoliv bych si ho předtím všiml,
najednou nebylo ani stopy po tom, že je tam improvizované výbušné zařízení.
Takže při každém kroku, který člověk udělal,
se bál, že šlápne na IED.
Byly ve dveřích, v uličkách, v příkopech, byly všude.
Živě si představujete, jak na tu věc šlápnete
a rozmetá vás to na cáry.
Byl to strašlivý pocit.
Protože museli být tak opatrní kvůli IED,
ujít tři až pět kilometrů jim trvalo několik hodin.
A Tálibán je viděl přicházet už z dálky.
Američtí mariňáci měli celou škálu různých výbušnin
včetně zařízení jménem MICLIC,
což byla asi desetimetrová punčocha s ručním granátem každých pár decimetrů.
To bylo dost dobrý.
A to jim vždy vyčistilo krátkou trasu.
Takhle postupovali skrz vesnice v Sanginu.
Pravidelně ničili majetek Afghánců,
aby věděli, že mohou bezpečně projít dalších 10 až 12 metrů.
To je díra jako kráva.
Pěkná díra. Jsem na sebe pyšnej.
Proto mi tolik Afghánců, hlavně v Sanginu, řeklo:
„Tohle Tálibán nedělá.
Tak dlouho už nám slibujete bezpečnost,
ale je to čím dál horší.“ A bylo.
Jsem investigativní reportér z The Washington Post.
Dostal jsem tip, že Michael Flynn poskytl
generálnímu inspektorovi pro Afghánistán rozhovor o válce.
Napadlo nás: „To je zajímavé. Copak asi Flynn řekl?“
Flynn měl pověst muže, který mluví natvrdo a otevřeně.
Podali jsme žalobu k federálnímu soudu.
Chvíli trvalo, než se probojovala skrz, a pak nám ten rozhovor dali.
Víte, každá měřitelná aktivita selhává.
Opravdu je to v Afghánistánu dnes lepší než dřív?
Víte, Tálibán kompletně dobyl zpět Mardžáh,
brzy znovu dobude Laškargáh.
Byl zdrcující ve své kritice toho, jak se věci skutečně mají,
a jak zodpovědné osoby
nevidí věci realisticky.
A říkám vám, že takhle to je od roku 2002 až do dneška.
Všichni jsme odvedli a odvádíme skvělou práci.
Vážně?
Pokud odvádíme tak skvělou práci, proč mám pocit, že prohráváme?
Říkal naprostý opak toho,
co američtí představitelé říkali už roky na veřejnosti.
Americké veřejnosti se rok co rok vykládal stále tentýž příběh o tom,
jak jde všechno hladce.
Vyhrávají USA válku v Afghánistánu?
Myslím, že za poslední rok jsme udělali velký pokrok.
Při plnění naší mise dosahujeme velkých úspěchů.
Jsme na dobré cestě k dosažení našich cílů.
I když ti lidé celou dobu věděli o všech zásadních problémech,
které nám znemožní zvítězit.
Pak jsme zjistili, že generální inspektor zpovídal stovky dalších lidí
pro program nazvaný „Cenná ponaučení.“
Pustili jsme se do tři roky trvajícího boje s generálním inspektorem.
Ale nakonec jsme z více než 400 rozhovorů získali cenné poznatky,
spoustu přepisů audionahrávek lidí,
kteří byli nějak zapojeni do války,
Neobsazujeme chudé země, aby díky nám zbohatly.
Neobsazujeme autoritářské země kvůli nastolení demokracie.
Obsazujeme brutální země kvůli nastolení míru.
A v Afghánistánu jsme zjevně selhali.
Byl tam jeden generál z Británie, generál David Richards.
Byl velitelem
amerických sil NATO v Afghánistánu v letech 2006 až 2007.
V rozhovoru řekl: „Neměli jsme žádnou strategii.
Neměli jsme pořádnou strategii.
Měli jsme taktiku. Ale neměli jsme strategii.“
Velitel, který říkal, že neměli žádnou strategii.
Generál, který ho nahradil,
byl americký armádní generál Dan McNeill.
„Neměli jsme strategii.
Chtěl jsem, aby mi někdo definoval vítězství, než jsem tam jel.“
Tak se ptal lidí v Bílém domě a v NATO,
ale nikdo to nedokázal.
Neměli jsme strategii ani definici toho, co znamená vítězství.
A to byli generálové, kteří vedli válku.
Číst ta vyjádření je šokující.
To nebylo to, co Američané celé ty roky slýchali.
Ale úplný opak.
Tohle je Chris Kolenda. Mluví o korupci.
Říká: „Do roku 2006
se afghánská vláda přeorganizovala v kleptokracii.“
Kolenda říká: „Rád používám přirovnání k rakovině.
Drobná korupce je jako rakovina kůže.
Jsou cesty, jak se s ní vypořádat, a nejspíš to přežijete.
Korupce na úrovni ministerstev je jako rakovina tlustého střeva.
Je horší, ale když ji podchytíte včas, nejspíš to přežijete.
Zato kleptokracie je jako rakovina mozku. Je smrtelná.“
A říká, že v roce 2006 už to byla kleptokracie.
Smrtelný případ rakoviny mozku.
Americká strategie pro odchod z Afghánistánu
byla podmíněna vybudováním afghánské armády.
To vypadá dobře na papíře.
Pomůžeme jim vybudovat armádu podle vzoru naší armády,
protože jinou neznáme.
Jenže to mělo háček, že to v Afghánistánu nefungovalo.
Nízká úroveň gramotnosti v afghánské populaci vedla k tomu,
že jsme rozjeli výcvik rekrutů,
výcvikové tábory pro Afghánce,
kde jsme afghánské jednotky učili číst a počítat na úrovni první třídy.
Takhle elementární to bylo.
Takže jsme se pokoušeli
vytvořit v afghánských jednotkách aspoň minimální gramotnost
a zároveň jsme je nadále cvičili
a zároveň jsme je nadále nutili do vedení bojových operací.
Vždyť oni uprostřed bojů kouřili jointy.
Nenosili ochrannou výstroj.
Pravidelně páchali zločiny.
Prodávali palivo, zbraně a vozidla, které jim dodávali spojenci.
Navštívil jsem s nimi kontrolní stanoviště,
kde byli chlapi tak sjetí heroinem, že se nemohli postavit.
Doslova odpadávali.
Především na jihu a na východě, ale vlastně po celé zemi
bylo to naprosto běžné, že si afghánská armáda občas,
ale afghánská policie vždycky vydržovala čajové hochy.
Takže kdy měli američtí mariňáci porady na základnách,
tihle hoši jim doslova servírovali čaj.
A těm klukům bylo obvykle 11, 12, 13 let.
Často to byli krasavci a bylo všeobecně známo,
že ti hoši nejsou jen během dne sluhové, ale také v noci sexuální otroci.
Byli to mladí kluci, které přímo za tím účelem unesla místní policie
nebo celostátní policie.
Tehdy se vykládalo, že Tálibán jsou ti zlí,
afghánská policie, armáda a vláda jsou ti dobří, a my vítězíme.
Ale prostí Afghánci by vám řekli něco jiného.
Utratili jsme příliš mnoho peněz, příliš rychle,
v příliš malé zemi, nad níž jsme měli příliš malý dozor.
SIGAR je úřad generálních inspektorů.
A naším úkolem je dohlížet pouze a jedině na to, jak se vynakládají peníze
na rekonstrukci Afghánistánu.
Takže vyšetřujeme podvody, plýtvání a zpronevěry.
Jsme v Afghánistánu už 18 let
a na jeho rekonstrukci jsme utratili víc,
než na Marshallův plán na obnovu Evropy.
Než jsem tam přišel,
většina peněz vylétla komínem bez větší kontroly.
Z těch 140 miliard dolarů
šlo asi 80 % na zajištění bezpečnosti.
Na platy policistů, na najímání policistů,
na pořízení uniforem, munice, zbraní, na náklady na hospitalizaci.
A ty zakázky dostali místní politici, místní vojenští vůdci.
Průměrný Afghánec si uvědomil, že mocí disponují ti,
které platí americká vláda, které platí spojenci,
kteří vydělávají hodně peněz.
Našli jsme spoustu zakázek, které byly totální katastrofy.
Myslím, že jednou z největších
byl nákup zásobovacích vojenských letadel pro Afghánce.
To letadlo se jmenuje G.222.
Je to malé nákladní letadlo.
Utratili jsme za ně asi 400 milionů dolarů.
A nakoupili jsme je na jednom italském vrakovišti.
Nabídli nám je Italové.
Ta letadla byla v podstatě nepojízdná.
PŘEDVEDENÍ G.222 2002
Byla to naprostá katastrofa.
Všechny letouny šly v podstatě do šrotu.
Další příklad, který tentokrát spadal do kategorie MilConu,
tedy vojenských staveb,
jsme nazvali „64K“.
Budova s rozlohou 64 tisíc metrů čtverečních.
Byla to budova velitelství postavená v táboře Leatherneck.
A generál námořní pěchoty, který tomu kontingentu na jihu velel,
řekl armádě:
„Já ten barák nechci. Nevyužiju ho.
Až bude hotový, nebudu tady. Nestavte ho.“
Ale armáda to stejně udělala.
A myslím, že tahle katastrofa stála 36 milionů dolarů.
- A nikdy se nevyužila? - Nikdy.
Objevila se snaha investovat do afghánského kašmírového průmyslu.
- Ano. - O co šlo?
Jedním z jejich nápadů bylo to, že tam letecky dopraví
vzácné italské bílé kozy,
aby je zkřížili s místními kozami,
a vyšlechtili tak šťastné kozy.
A že tím zvýší výrobu kašmíru.
Chtěli rychlý zisk.
Osoba, kterou na to najali
a která opravdu něco věděla o chovu koz
i o výrobě kašmíru,
s tím znechuceně sekla a řekla: „Za rok či dva nemůžete stihnout to,
co trvá deset let.“
Pokud víme,
hodně koz muselo být kvůli chorobám utraceno.
Nemohly přežít, ať již kvůli tomu, jak je chovali nebo kde je chovali.
Některé se snědly.
A rok na to jsme nenašli ani jednu kozu.
My, jakožto americká armáda,
jsme se rozhodli zajistit afghánské armádě maskovací uniformy.
Nechali jsme generála, velícího afghánské armádě,
aby vybral design těch maskovacích uniforem.
Líbil se mu design, který se myslím jmenuje „lesní zeleň“.
Jenže problém je, že lesy tvoří jen necelá 4 % území Afghánistánu.
Zadruhé si vybral návrh z knihy,
v níž nebyly vzory vlastněné americkou armádou.
Museli jsme za ten vzor zvlášť zaplatit někomu jinému.
Takže jsme ho koupili a zaplatili jsme
myslím o 30 až 40 % víc, než kolik by stála normální uniforma.
Koupili jsme pro afghánskou armádu nevhodnou uniformu za vyšší cenu.
Pořád dokola se mě někdo ptal: „Tak co, kolik peněz jsme promrhali?“
Objevili se lidé, kteří se ptali: „Bylo to mrhání penězi?
Byl to podvod? Byla to jen hloupost?“
Prověřovali jsme jen 70 nebo 60 miliard.
A zjistili jsme, že jen u pouhých 30 % z částek, které jsme zkoumali,
dokážeme určit, zda se jedná o ztrátu,
podvod, plýtvání nebo zpronevěru.
HÁMID KARZAJ PREZIDENT AFGHÁNISTÁNU, 2001-2014
Karzaj byl prezidentem země 13 let.
To je dlouhá doba.
Příliš dlouhá.
Když Karzaj nastoupil, byl to umírněný
a distingovaný lokální vůdce z Kandaháru.
A když o 13 let později odcházel, byl z něj neskutečně mocný
a velmi arogantní potentát,
který vedl pozoruhodně zkorumpovaný zločinecký podnik,
čímž myslím afghánskou vládu.
Američané jí dali jméno.
Armáda má na všechno zkratky.
A zkratka pro afghánskou vládu byla VOKO.
V-O-K-O, což znamená „Vertikálně ovládaná kriminální organizace“.
Karzaj nebyl zkorumpovaný více nebo méně než ostatní,
ale předsedal tomu cirkusu a chránil ho.
My Američané jsme, myslím, chybně uvěřili,
že je nepostradatelný, a proto ho nesmíme naštvat.
Že mu musíme dát vše, co chce a co potřebuje, a tak jsme to udělali.
Vytvořili jsme monstrózní příšeru, která požírala prosté Afghánce
a v podstatě je nahnala do náruče Tálibánu.
ARIZONA DAILY STAR
USA HRAJÍ ROLI V KORUPCI V AFGHÁNISTÁNU
Svou pomocí a zakázkami
jsme dali moc těm největším dravcům v afghánské společnosti.
Dravcům, kteří nesli zodpovědnost za zhroucení zákona a pořádku
a bezpečnosti, což vedlo k vzestupu Tálibánu.
ČERVEN 2010
Mou brigádu poslali na oblastní velitelství Jih, do Kandaháru.
A čím jsme byli blíž, tím víc šlo do tuhého.
Potkávali jsme kluky odjíždějící z oblasti,
kam jsme my mířili.
Dal jsem se s jedním z nich do řeči, byl totálně vychrtlý,
měl brunátnou tvář.
A ten řekl: „Připravte se na to, že tam o někoho přijdete.
Někdo z vás tam zařve.“
A ještě říkali: „Jestli se chcete dostat do průseru,
tak tady se vám to splní.“
Dorazili jsme k malé základně uprostřed pustiny.
Zaostalejší místo jsem v životě viděl.
Jako vystřižené z dětské obrázkové bible.
Chatrče z bláta, maková pole a řady vinic.
Chlapi, které jsme nahradili, úplně zpustli.
Ustřižené rukávy, plnovousy.
Fungovali tam s minimálním dozorem.
ROTNÝ CALVIN GIBBS
Pokud se obvinění prokážou, byla tohle pekelná četa.
Pět amerických vojáků obviněných, že zavraždili afghánské civilisty
jen proto, že mohli.
Sedm dalších zapojených do utajování.
K tomu zohavování mrtvol, zákeřná střelba na afghánské civilisty,
kouření hašiše a zbití vojína, který na vše upozornil.
Byli to titíž muži, co zabíjeli civilisty.
Zabíjeli je a zohavovali jejich těla.
A místní to věděli.
A pak se z toho stal mezinárodní skandál.
Přicházeli jsme do atmosféry, v níž Američané nebyli moc oblíbení.
Nikdo nám nikdy přesně nevysvětlil, co bylo cílem naší mise.
Pár měsíců po našem nasazení jsme přišli do jedné vesnice,
kde bylo údajně založeno hnutí Tálibán.
Cestou zpátky se do našeho útvaru vmísil sebevražedný atentátník a odpálil se.
Byl oblečený jako obyčejný místní zemědělec,
měl hábit, nesl pár polínek
a zdecimoval střední část našeho útvaru.
To byl pro nás všechny budíček.
V tu chvíli na nás uhodila realita.
Zabil pět lidí. Tři Američany a dva afghánské vojáky.
Naprosto to změnilo náš přístup ke službě v Afghánistánu,
změnilo to naše vztahy s místními
a také to pohřbilo veškeré idealistické představy o tom,
čeho jsme svým angažmá v téhle zemi dosáhli.
Teď, když k nám přicházeli civilisté,
i když nás zdravili, namířili jsme na ně zbraň.
Takhle si jejich srdce nezískáte.
Jako náctiletou mě učili, že jsme ta nejlepší země na světě.
A že na nás jiní útočí,
protože na nás žárlí a nenávidí nás kvůli našim svobodám.
Na důstojnici mě povýšili v roce 2011.
Když jsem sloužila v Afghánistánu,
opravdu jsem věřila, že tam pomáháme místním lidem.
Jenomže pomocí instituce, která je primárně určená k násilí,
nemůžete vybudovat zdravou a bezpečnou společnost.
Jednou jsem viděla plakat velitele pěchoty.
A to je v armádě vzácné.
Dostal úkol:
„Musíte vybudovat vztahy s místními lidmi.“
Tak to udělal.
Celý rok si budoval důvěru a měl spoustu intenzivních zážitků.
A pak dostal rozkaz zničit všechno, co vybudovali.
A on se pak zhroutil ve své kanceláři, protože věděl, stejně jako já,
jak tím zrazuje afghánský národ,
kterému jsme měli údajně pomáhat a sloužit.
Můžete jí říct, že nechci, aby se děti bály?
Rozumíte? Jen jim řekněte, co chceme udělat.
Na počátku našeho nasazení jsme možná měli šanci.
Ale na konci už nás určitě neměli rádi.
Došlo jim, že nám na Afghánistánu až tak moc nezáleží.
Proto vzniklo rčení,
které se po 11. září ujalo mezi novou generací vojáků,
které zní: „Dělám to pro kluky po své levici a pravici.
Jsme družina bratrů.“
Takže to je váš cíl. Bojujete doslova proto, abyste neumřeli.
Při tom sebevražedném bombovém útoku
byl mezi zabitými vojáky i jeden z nejmladších kluků z naší čety.
Protože jsem byl zdravotník, přišel za mnou 30 minut předtím,
než na nás začali střílet, a řekl: „Doktore, já nechci umřít.“
Byl to sice tvrďák, ale říkal mi:
„Poslouchej mě. Já nechci umřít.“
Když jsem o třicet minut později přišel k jeho tělu, měl jsem pocit,
jako by mi předtím říkal: „Nenech mě umřít.“
Protože tyto války postrádaly
jakoukoliv logickou interpretaci,
brali pak na sebe vojáci snadno odpovědnost za věci,
na kterých nenesli vinu.
A smrskli celou válku na své soukromé, strašlivé zážitky.
Takže se z toho stala moje válka.
A ve své válce jsem byl ten zlý já.
A můj mozek se ve finále rozhodl pro interpretaci,
že je to příběh zdravotníka, který nezachránil svého přítele.
Seržant si svolal naši četu a řekl:
„Teď vás čeká ta nejtěžší fáze, a sice návrat domů.“
A my všichni na to: „O čem to…?
O čem to mluvíte?“
Nejtěžší fázi máme za sebou.“
Ale on na to: „Nejtěžší fáze vás teprve čeká a bude to…“
Sakra.
„A bude to návrat domů.“
A nikdo z nás netušil, co tím sakra myslel, když to řekl.
A měl naprostou pravdu.
Měl naprostou pravdu.
MILUJEME TĚ , SYNKU!
Až teprve později jsem pochopil, jak moc jsem se změnil.
Až do dnešního dne…
Kus mě zemřel v Afghánistánu,
a už ho nikdy nedostanu zpět.
Vzpomínám si na jednu konkrétní noc ve strážní věži v Afghánistánu,
kdy mi došlo, co je americká svoboda.
Co v téhle zemi míníme pojmem „svoboda“?
A je to svoboda předstírat.
Cítíme, že máme právo na své představy.
Střílí z levé strany té zdi!
Vidím je.
A když se ocitnete v Afghánistánu,
je to, jako by náhle spadla opona.
Kurva!
Zabijou nás! Popadni ten kvér!
Zpátky! Běžte!
Kurva!
Hej! Pomozte mi!
Dnes jsem si konečně mohl zavolat
a čekal jsem něco ve stylu: „Moc mi scházíš.“
A tak podobně.
Ne. Volám domů,
a tam: „Všechno je v cajku. Jsem na párty.
Žiju si tu dobře .“
Ani se mě nezeptá, jak se mám já.
Takže jsem si uvědomil,
že lidem je u prdele, co tady děláme.
Například…
nikdo se už nezmiňuje o 11. září,
což je pro mě hlavní důvod, proč jsem tady.
Tohle je nejdelší válka v americké historii.
A nikdo neví, jak z toho ven.
Během počáteční fáze války v Afghánistánu
se vyskytla příležitost, kdy bylo možné vypátrat bin Ládina
v oblasti Tora Bora.
Jakmile jsme ji propásli, už jsme se nikdy ani nepřiblížili
k tak vysoké míře pravděpodobnosti určení toho,
kde ho můžeme hledat,
a jak provést operaci, po níž by stanul před soudem.
Kolem Dne práce v roce 2010 přišla do Bílého domu CIA
a informovala prezidenta o místu, které by ho mohlo zajímat.
Všem to začalo v hlavě šrotovat.
Mohl by to být Usáma bin Ládin.
Překlad titulků: Petr Putna