По всій території Граунд-Зіро гори уламків досі нівечать пейзаж.
Пошуки тіл залишаються головним, хоча й болісним завданням.
Я не думаю, що колись був готовий знайти тіло.
Відчуваєш неспокій.
Коли копаєш і знаходиш ознаки життя,
і ознаками життя я називаю знайдені родинні фотографії,
знайдене взуття, і коли знаходиш чобіт, розумієш:
«Дідько. Поруч із тим чоботом ти когось знайдеш».
І не те, що не хочеш цього…
радше на цьому етапі вважаєш, що ця людина вже не жива.
Я знала, що найбільшим нагальним завданням департаменту поліції
стане пошук, опізнання тіл,
а потім повідомлення сім'ям, що їх близьких знайдено.
Серед найважчого були усі ті оголошення про зниклих безвісти,
і те, що було невідомо, чи вони мертві,
чи вони в пастці.
Їх просто хотіли знайти.
Мого сина звали Марк Зеппелін. Він працював на 104-му поверсі.
Я просто чекаю, чи він не з'явиться. Це й усе, і…
Знаєте, він учора пішов на роботу?
Так. Пішов. Він мені звідти телефонував рівно о дев'ятій.
І він сказав, що любить мене, от і все.
Якщо хтось його побачить, щось дізнається, його звати Ендрю Стерн.
Тож якщо комусь щось відомо, будь ласка,
його дружина й мама,
і ми всі чекаємо на новини.
Агов, люди. Можете відійти з дороги, щоб пропустити їх?
Спершу серед зниклих безвісти було багато пожежників, включаючи мене.
І на початку, як вважали, що хтось ще може бути живим,
звісно, йшли на шалені ризики,
щоб спробувати знайти тих, кого ще можна врятувати живими.
Лише поставте себе на їх місце. Там рідні.
Кожен з цих пожежників був нам братом.
Кожен з офіцерів поліції тут нам брат,
а цивільних тут ми поклялися захищати.
Загони рятувальників стояли на насипах,
які були заввишки чотири, п'ять, шість поверхів.
І на Граунд-Зіро місяцями продовжували палати пожежі.
Увесь час, що ми були там,
навколо були будівлі, що становили небезпеку обвалу.
Коли ти туди приходив, перше, що казали, що якщо почуєш свисток,
біжи, бо якась будівля може падати.
Ми чули свист кілька разів.
Але коли сигналили, що все спокійно, усі поверталися.
Були собаки, які шукали тіла,
були пожежники, офіцери поліції.
Було кілька хлопців, які щодня ходили туди зі мною.
Я була однією з керівників детективного бюро в моргу.
І ми займалися пошуком, ідентифікацією,
а потім повідомленням родин.
Коли їх приносили до моргу,
здійснювали процес ідентифікації.
Більшість ідентифікацій, зроблених 20 років тому,
робили за відбитками пальців, зубами, татуюваннями чи шрамами,
або ще якимись ідентифікуючими ознаками, які знаходили.
Результати за ДНК тоді приходили через тижні, якщо вдавалося виконати.
ТОМАС ЛАНГОН, ЗАГІН ЕКСТРЕНОГО РЕАГУВАННЯ ПОЛІЦІЇ НЬЮ-ЙОРКА
Нам з братом офіційно не сказали, що він зник безвісти.
Пам'ятаю, було довге чекання.
У батька була звичка слухати три радіо.
Він слухав радіо відділку, пожежників і загону спецоперацій.
Він почув заклик прийти 11 вересня
і гайнув з Квінз до Мангеттена.
Батько пішов із загоном рятувальників до Вежі два.
Каже: «До зустрічі», — і біжить до вежі два,
а потім ми почули, що впала друга вежа,
і більше нічого.
Брюса направили туди, щойно врізався перший літак.
Було близько півночі.
Я почула стукіт до задніх дверей кухні.
Це був лейтенант Брюса, Чарлі,
який був ще й другом і пожежником.
І…
Чарлі просто чемно теревенив,
і тоді я нарешті сказала йому: «Та кажи вже».
І він сказав, що чоловіка не знайшли.
На Паску зателефонували і сказали, що знайшли якісь інструменти,
на яких були позначки загону 41, тому вважали, що знайшли тіло Брюса.
І чи хочу я прийти побачити, як його будуть виносити?
А я кажу: «Ні».
Це був той образ, який я точно не винесла б.
Бо ніщо не могло змінити того, що він помер.
Наша родина майже одразу вирішила провести похорон.
Гелікоптери поліції Нью-Йорку летіли у строю «людина зникла»
під час таких подій.
Гелікоптери летіли над головою,
і я раптом зрозуміла, що тата немає,
що він не повернеться,
що усе це просто зникло назавжди.
ПІТЕР ЛАНГОН ПОЖЕЖНИК, МАШИНА 252
Ми так і не знайшли ні батька, ні дядька, жодного.
Загалом 11 вересня загинули 343 пожежники,
37 офіцерів поліції порту також загинуло,
і 23 офіцери поліції Нью-Йорку.
Загинуло 403 співробітники екстрених служб,
це найбільші втрати в лавах екстрених служб за всю історію США.
І, на жаль, донині
залишилося 40% неідентифікованих людей,
і, може, так і буде.
ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
ПОВОРОТНИЙ МОМЕНТ: 11 ВЕРЕСНЯ І ВІЙНА З ТЕРОРИЗМОМ
ЧАСТИНА 3 ТЕМНА СТОРОНА
ДЖЕЙКОБ ДЖАВІТС ФЕДЕРАЛЬНА БУДІВЛЯ
ОПЕРАТИВНИЙ ВІДДІЛ ФБР НЬЮ-ЙОРК
Зранку 11 вересня ми були там, коли врізався другий літак.
І нам вдалося прибігти до будівлі,
і ми були в лоббі будівлі, нас інструктував один з керівників.
Наш відділ отримав усі права на цю справу,
і намагався координувати дані, які надходили.
Та, звісно, кожен у відділі в Нью-Йорку,
кожен у ФБР у ті перші дні й тижні
працювали над справою.
Ми хотіли дізнатися, що сталося того дня,
хто здійснив ті теракти, хто стояв за ними.
Але ще важливіше, хотіли переконатися, що не буде другої хвилі,
що це не повториться.
Тому ми відслідковували всі дані.
Я теж. Я просто хочу забратися з округу Колумбія.
Рейс 77 впав на Пентагон.
Мене призначили до слідчої групи Рейсу 77, розслідувати
п'ятьох викрадачів на борту,
дізнатися про них усе.
Рейс 77 злетів з аеропорту імені Даллеса у Північній Вірджинії.
І як інші літаки того дня, він прямував до Західного узбережжя.
На борту кожного рейсу були пілоти-викрадачі.
На Рейсі 77 ним був Гані Ганджур.
Також були ще так звані
«непілоти-викрадачі» чи «викрадачі-силовики».
І саме вони відповідали
справді за використання сили й примусу, щоб тримати під контролем пасажирів…
щоб дозволити пілотам-викрадачам дістатися до кабіни пілотів,
щоб взяти контроль над літаком.
І на Рейсі 77 тими викрадачами-силовиками, непілотами-викрадачами,
були Халід аль-Міхдар, Салім аль-Хазмі, Наваф аль-Хазмі, вони були братами,
і Маджед Мокед.
ПЕНТАГОН
Група провела багато часу, збираючи
майже щоденний графік діяльності викрадачів.
Ми намагалися відстежити майже кожен крок їх шляху.
Халід аль-Міхдар і Наваф аль-Хазмі були в тренувальному таборі,
таборі «Аль-Каїди» в Афганістані…
і їх обрав бен Ладен
для участі в тому, що тоді в «Аль-Каїді» було відомо як «Операція з літаками».
І в них не було жодного досвіду проживання у Сполучених Штатах.
Вони ніколи не бували в США.
Вони не володіли англійською мовою.
Але в кінці 1999 року за наказом Халіда Шейха Мохаммеда,
який був творцем терактів 11 вересня,
вони розпочали подорож до Сполучених Штатів.
МАЛАЙЗІЯ
І поїхали в Куала-Лумпур.
КУАЛА-ЛУМПУР, МАЛАЙЗІЯ
ЦРУ все більше хвилювалося щодо загрози «Аль-Каїди»
і дізналося щодо зустрічей у Малайзії, у Куала-Лумпур у січні 2000 року,
аль-Міхдар і аль-Хазмі, викрадачі, були на зустрічі,
яка була однією з останніх зустрічей, які вони мали
після року тренувань до виїзду до Сполучених Штатів.
АЛЬ-МІХДАР, ХАЛІД
ЦРУ навіть дізналося, що у них візи США.
Халід аль-Міхдар і Наваф аль-Хазмі
стали першими викрадачами, які в'їхали до Сполучених Штатів.
ЦРУ відслідковували цих послідовників бен Ладена,
бо бен Ладен оголошував війну Сполученим Штатам
багато разів.
Ця зустріч у Малайзії була ключовим стартовим пунктом,
коли саме ті люди, яким доручать
здійснення нападів, не лише отримали «зелене світло»,
а ще й запустили різноманітні механізми,
різні складові змови,
які вважали важливими для її успіху,
і прийшли до висновку, як їм краще дістатися
до Сполучених Штатів за візами студентів льотних академій.
ШТАБ-КВАРТИРА ЦРУ
Інформацію, що ці люди
невдовзі прибули до Сполучених Штатів,
не ефективно й невчасно повідомили ФБР.
Те, як тоді працювала система,
ЦРУ ж проводить розвідку за кордоном,
а ФБР бореться з тероризмом у США.
Тому, як не дивно, інформацією не обов'язково обмінювалися.
Якось навіть був проект меморандуму
щодо обміну інформацією між ЦРУ і ФБР.
Цього, зрештою, не сталося.
-Вони не повідомили? -Ні.
Якби уряд США тоді належно функціонував,
а системи ФБР і США були інтегровані,
було б відомо: це люди «Аль-Каїди»,
ОПЕРАТИВНИЙ ЦЕНТР ЦРУ
які приїхали до США, і не могли задумати нічого доброго.
Але цього не сталося.
Не впевнений, що якби даними поділилися,
усім вдалося б скласти все в одну картину.
Був провал, недолік комунікації,
відсутність обміну, на який можуть вказати
і сказати: «Якби ми знали, ми б це зупинили».
Гаразд. Може бути.
ПОГОДЖЕННЯ НА ВИДАЧУ ВІЗИ МОХАНДУ АЛЬ-ШЕХРІ, 23 ЖОВТНЯ 2000 РОКУ
Це була втрачена можливість.
Якби ЦРУ вчасно надало ФБР інформацію,
ми могли б почати слідкувати за цими двома людьми.
Йдеться про необхідність відстеження всіх ниток,
застосування всіх заходів у розслідуванні тероризму.
Це б і робили за наявності будь-якої інформації,
якби знали, що агенти «Аль-Каїди»
прибули до Сполучених Штатів.
Власне, вважаю, це сталося 12 вересня,
машину, «Тойоту Короллу», знайшли в аеропорту імені Даллеса.
Машина була зареєстрована на Навафа аль-Хазмі, там була адреса в Сан-Дієго,
і ФБР розслідувало ту адресу в Сан-Дієго.
15 СІЧНЯ 2000 РОКУ
АЕРОПОРТ ЛОС-АНДЖЕЛЕСА
Ми знали, що вони прибули до Лос-Анджелеса 15 січня.
Вони зайшли до ресторану в Лос-Анджелесі 1 лютого,
де зустрілися з аравійцем на ім'я Омар аль-Байюмі.
Омар аль-Байюмі — дивний і таємничий персонаж.
Він аспірант, який, здається, ніколи не ходив на пари.
Уряд Саудівської Аравії платить йому через підрядника,
але він не працює.
Схоже, йому не потрібні гроші.
Навіть ті, хто не вірив, що він брав участь в терактах,
вважали, що він якийсь шпигун розвідки Саудівської Аравії.
Не справжній офіцер розвідки, а якийсь інформатор чи спостерігач.
Він зустрів викрадачів, сказав їм, що живе в Сан-Дієго.
Якщо вони там опиняться, то нехай його знайдуть.
І вони так і вчинили.
І він допоміг їм облаштуватися.
Він допоміг їм відкрити банківський рахунок.
Він допоміг їм знайти квартиру в тому ж комплексі,
де він проживав з родиною.
Він каже, що саме через ісламську гостинність
він хотів допомогти.
Але ми підозрювали, що це була невипадкова зустріч.
Що це точно було підлаштовано.
Їх бачили ще з одним ключовим гравцем,
з Анваром аль-Авлакі.
Імамом з Ємена, який тоді жив у Сан-Дієго.
А потім, з роками, став важливим лідером «Аль-Каїди».
10 ТРАВНЯ 2000 РОКУ
Аль-Хазмі і аль-Міхдар, зрештою, переїхали влітку 2000 року до гуртожитку,
яким, за іронією долі, керував інформатор ФБР.
Інформатор ФБР був старшою людиною, самотнім удівцем, що жив у будинку.
Він мав низку юних відвідувачів-мусульман, які жили в нього.
ВАС ВІТАЄ МІСТО ЛЕМОН-ГРОУВ
Вони не викликали підозр.
Вони б не робили нічого, що б примусило когось
звернутися до правоохоронців чи влади.
За свій час у Сан-Дієго
Наваф аль-Хазмі, здається, жив нормальним життям.
Він кілька тижнів працював на заправці.
Він грав з друзями у футбол.
Вони намагалися навчатися літати в Сан-Дієго.
НАВЧИСЯ ТУТ ЛІТАТИ
Через погані мовні навички
жоден не міг добре впоратися з навчанням польотів,
тому вони й стали викрадачами-силовиками.
ЗАКАРІАС МУССАУЇ
Закаріас Муссауї — француз,
який жив у Британії і тренувався в Афганістані.
Він також навчався у льотних академіях у США.
Він дуже легкий, балакучий, і поводився дивно,
привертав усілякі підозри.
Кажуть навіть, він колись сказав,
що він не надто жадав учитися приземлятися.
Хотів вчитися літати.
І хотів одразу перейти до великих літаків.
І купував відео з льотної палуби.
І це були ті самі відео,
від того ж продавця, в якого купували й інші викрадачі.
Його забрали імміграційні служби, і взяли під варту.
І вважається, що він міг би бути одним з викрадачів 11 вересня,
якби його не заарештували СІН у серпні того року.
Ще втрачена можливість,
бо була інформація, яка пов'язувала його з Рамзі бін аль-Шибхом,
координатором змови 11 вересня.
Чоловік у Німеччині.
Якби ФБР отримало доступ до його комп'ютера,
він міг би відкрити шлях
можливості завчасного виявлення змови.
МОХАМЕД АТТА ГОЛОВНИЙ ВИКРАДАЧ
Мохамед Атта, певною мірою оперативний командувач,
зустрівся з аль-Шибхом
і з іншими членами групи підтримки з «Аль-Каїди»,
власне, щоб переконатися, що все готово.
ОСАМА БЕН ЛАДЕН
ВІЙСЬКОВИЙ ГОЛОВА «АЛЬ-КАЇДИ» АГЕНТ «АЛЬ-КАЇДИ»
ХАЛІД ШЕЙХ МОХАММЕД АРХІТЕКТОР ЗМОВИ
ЗАКАРІАС МУССАУЇ — ПОТЕНЦІЙНИЙ ВИКРАДАЧ РАМЗІ БІН АЛЬ-ШИБХ — УЧАСНИК ЗМОВИ
МОХАМЕД АТТА ГОЛОВНИЙ ВИКРАДАЧ
Усіх 19 викрадачів,
тобто 15 силовиків і 4 пілотів,
усіх ретельно обирали.
«Аль-Каїда» надзвичайно довіряла цим людям,
які не відступилися б від здавалося б неможливої операції,
яка вдарила б у серце Сполучених Штатів.
Пішло щонайменше три роки ретельного планування,
зустрічей по всьому світу,
вибір 19-ти викрадачів і пілотів,
організація їх пересувань.
7 ВЕРЕСНЯ 2001 РОКУ
За дні до 11 вересня ми бачили,
що команди викрадачів почали пересуватися
ближче до міст, з яких вони мали вилітати.
Тож ми бачили, що викрадачі Рейсу 77 переїхали
з Нью-Джерсі до Меріленду, щоб бути ближче до аеропорту імені Даллеса.
Ми бачили, як група Рейсу 93 приїхала ближче до аеропорту Ньюарк,
звідки вилетів Рейс 93.
І бачимо, що викрадачі Рейса 11 і Рейса 175
переїхали до Бостона.
Ранком 11 вересня
усі групи викрадачів прибули до аеропортів.
Вони пройшли перевірку служби безпеки аеропортів.
Вважається, що в них були ножі з короткими лезами,
які можна було принести на борт,
тому пройшли перевірку служби безпеки без проблем,
і вони сіли в літаки.
У 1980-1990-х не було політичної волі.
Окремі люди підривали людей,
літаки викрадали, але лише за кордоном.
Були незначні жертви.
Огидні, криваві, дратували,
але не загроза національній безпеці.
До 11 вересня Джон Ешкрофт казав, що це наші пріоритети.
І ми на них зосередимося.
А пріоритетами були зброя, наркотики, громадянські права, захист в'язнів.
А тоді розумієш:
«Ну, на нас нападуть. Де тероризм?»
Тероризм впустили.
Я забув за яким він був номером. Гадаю, №15.
І я не міг повірити у це. Не міг повірити.
15 ВЕРЕСНЯ 2001 РОКУ
Уся група нацбезпеки обговорювала цей провал у Кемп-Девіді.
У нас у цій країні жили люди, які планували цей теракт
уже певний час.
Розвідка недопрацювала.
Мали ретельніше зібрати інформацію.
Як це робити?
Обговорювали, як когось схопимо.
Як допитувати так, щоб отримати кращу інформацію,
дуже надійну інформацію?
Мені не личить говорити про оперативні заходи,
окремі можливості
чи ті заходи, які ми можемо застосувати далі.
Та в нас, очевидно, кращі у світі збройні сили.
У них широкий спектр можливостей.
І вони цілком можуть отримати місії, пов'язані
із загальним завданням і стратегією.
Також нам доводиться залучати певну темну сторону.
Доведеться піти у тінь, у світ розвідки.
Багато з потрібного
доведеться робити тихо, без обговорень,
використовуючи наявні джерела й методи
розвідувальних служб, щоб зрештою досягти успіху.
У Білому домі часів Форда, коли Чейні був головою адміністрації,
принаймні тоді, Дік Чейні розробив дуже активну позицію
щодо конституційної влади президента,
особливо повноважень з питань національної безпеки і війни.
Він базово вважав, що в питаннях війни й нацбезпеки
головує президент.
Може робити те, що вважає за потрібне.
А Конгрес не може стати на заваді.
Якщо Конгрес стає на заваді, президент його ігнорує.
Його юридична позиція.
Абсолютистський підхід до повноважень президента у військовий час.
Тож для нас життєво важливо використати всі доступні засоби,
щоб просто досягти мети.
Мене це лякало.
Було страшно чути, як віце-президент Сполучених Штатів
публічно, по телебаченню,
який мав би тоді заспокоювати націю,
мав би знижувати напругу,
натомість збільшував тиск і нагнітав напругу.
І тому я боявся, що ми зробимо те, що завдасть нам шкоди.
Я добре знаю, що коли зашкалюють емоції, раціональності катма,
і тоді приймаються погані рішення.
З тероризмом не впораєшся. Не підпишеш мирний договір.
Не буде мирного співіснування.
Ні переговорів. Ні саміту.
Не буде спільних комюніке з терористами.
АФГАНІСТАН
МАЗАРІ-ШАРИФ ГРУДЕНЬ 2001 РОКУ
Ні, я не член «Аль-Каїди». Я студент.
Затримані
поводяться належним чином, ми застосовуємо силу лише за необхідності.
Ставимося до них з гідністю й повагою.
У 2001 році в Афганістані почали захоплювати багато в'язнів.
Англійською.
Я репортер, я телерепортер «Аль-Джазіри».
Слухайте. Поговоріть з командувачем.
Я з «Аль-Джазіри», я приїхав з Кандагара,
і в мене є камера, яку я втратив у Кундузі.
Я не моджахед. Розумієте?
США пропонували значні грошові винагороди
за видачу людей пакистанцям і афганцям,
за те, щоб просто видати людей, які підходили під певні параметри.
Ми скинули на Афганістан буклети, де було сказано:
«Якщо видасте тих людей, на вас чекає багатство.
Досить грошей, щоб прогодувати село,
родину, плем'я цілий рік, треба лише вказати тих людей».
От ми й отримали людей.
Отримали сотні сотень людей.
Щойно зловиш людей,
вибір невеликий, а вбивати не можна.
Їх не можна випускати, бо вони знову воюватимуть проти тебе.
Тому довелося приймати рішення щодо того, що робити з затриманими?
Генерал Томмі Франкс вважав, що краще мінімальні зміни,
якнайменші сліди в Афганістані, щоб заспокоїти афганців,
що ми там ненадовго.
Думка про значні зміни у вигляді облаштованих тюрем
чи однієї великої тюрми, була безглуздою.
Тому ми відкинули цю думку.
Ми радилися з іншими країнами.
Вони не хотіли повернути тих терористів. Тож не варіант.
Тоді ми розглянули США.
Мали обговорення, дуже обмежені,
та розглядали Лівенворт, Алькатрас…
-Алькатрас? Як місце… -Розглядали… Дуже обмежено.
Хтось міг просто запропонувати таку ідею.
Звісно, розглядали супермакс у Флоренс, Колорадо.
Та зрештою почало здаватися, що політично ми знову ледь подолали 11 вересня.
Ми не знали, чи американці це сприймуть.
Було також занепокоєння щодо прав,
які автоматично отримають ті, кого привеземо до США.
«МАЯМІ ГЕРАЛЬД»
Мені зателефонували військові й казали:
«Ми тут розпочинаємо справу з тюрмами. Не хочеш долучитися?»
Ми не знали, що буде, як усе складеться.
ЗАТОКА ГУАНТАНАМО
В'ЯЗНІ ПРИБУЛИ ДО КУБИ
СІЧЕНЬ 2002 РОКУ - «МАЯМІ ГЕРАЛЬД»
Пентагон вирішив облаштувати ізолятор тимчасового утримання в Гуантанамо.
Гуантанамо на території Куби.
У південно-східному кутку Куби.
Куба отримала незалежність за договором іспансько-американської війни у 1989 році.
Але за ним ми утримували контроль над Гуантанамо.
Юридично він знаходився у вічній оренді.
Ми наче здавали в оренду землю в Гуантанамо,
але лише ми могли це розірвати.
Держдепартаменту веліли
знайти юридичний варіант віддаленого космосу.
Ним і мав стати Гуантанамо. Місцем, якого не стосуються закони.
Юридично нічийною землею. «Островом Диявола».
Полетіли до Гуантанамо
на одно-дводенний огляд ситуації.
І поки ми були там, в'язнів уже доставляли повітрям.
І сталося ось що:
було оприлюднене відео дуже низької якості, на якому були затримані,
певне, затриманих садили на літак.
І вони були скуті та з мішками на головах,
і припнуті один до одного,
і їх наче тягнули, і виглядало це аж ніяк не гуманно.
В ангарі хтось запитав: «Кого відправляють?»
Відповідь: «Нам відправляють гірших із гірших».
Вони говорили про тих перших 20.
Це не добрі люди.
Кілька публічно казали,
що хочуть убивати американців, будучи в Гуантанамо.
Ми їм не дали такого задоволення.
Дехто вважав, що туди привозять таких собі Ганібалів Лекторів
у тих літаках, розумієте, фанатичних терористів-смертників.
Вони перегризуть гідравліку
у C-17, щоб його збити.
Їх прив'язували до підлоги, примушували сидіти прямо,
одягали мішки на голову, застосовували сенсорну депривацію,
типу окулярів, навушників, рукавичок для духовки, множинного сковування.
І їх везли до Гуантанамо, власне, як вантаж.
Світ побачив тих двадцятьох десь через 10 днів,
коли Пентагон опублікував польову зйомку
тих 20 осіб у камері.
Ось вони. Перший день.
-Вони навколішки. Так… -Вони на колінах.
На зображенні видно 20 чоловік.
Видно усіх 20 осіб.
Пентагон опублікував фото з низки причин,
а Європа виказала відразу, назвала це тортурами.
Коли прибув перший літак із в'язнями, а потім прибули ще,
ми зрозуміли, що це не гірші з гірших.
Це не підозрювані члени «Аль-Каїди», яких ми шукали.
Це були фермери, які власноруч обробляли землю.
Це не були військовополонені.
Це були плоди винагород.
Від початку діяльності Гуантанамо з Пентагону наказали:
«Як хочете, але не називайте їх в'язнями».
Якщо називати в'язнями, доведеться поводитися
за Женевськими конвенціями, які захищають військовополонених.
Тому в нас були затримані, а не в'язні.
Ви тут, бо вас підозрюють
у тому, що ви важливі в «Талібані» або члени «Аль-Каїди».
Дехто каже, що невинний, що не член «Талібану» чи «Аль-Каїди».
Скажу, Америка — законослухняна країна.
Справу розглянуть і судитимуть справедливо.
Керуємося Женевськими конвенціями.
Ви про що?
Тобто ми отримуємо накази з Вашингтона,
ними керуємося.
І ви виявите, що ми ставимося до них гуманно.
У вашій злитій пам'ятці… ви вжили слово «застарілі»
щодо деяких положень Женевської конвенції.
Чому так написали? Що мали на увазі?
Я вжив слово «застарілі», щоб відобразити той факт,
що Женевські конвенції були написані за часів,
коли існували війни між націями,
але не між недержавними суб'єктами, як терористичні групи типу «Аль-Каїди».
Ми, юристи, визначили
більш на основі пам'ятки генерального прокурора Джона Ешкрофта,
що конвенції не діють,
«Аль-Каїда» не була державним суб'єктом, який підписав Женевські конвенції,
і що «Талібан» позбавив себе права
на захист військовополонених,
бо для того, щоб отримати такий захист,
потрібно носити в бою форму,
відкрито носити зброю,
воювати в ієрархічній структурі,
і не можна спокійно без розбору вбивати цивільних,
і очікувати користуватися привілеями військовополонених
за Женевськими конвенціями.
Рішення адміністрації Буша у 2002 році,
що затримані у війні з тероризмом не мають прав за законом,
бо не є особами за міжнародним законодавством, є неправильним.
Власне, вони під захистом Женевської конвенції,
особливо частини Женевських конвенцій «Конвенція ІІІ».
Їм не надавали базові права людини,
доступ до адвоката, право габеас корпус.
Затримані не захищені від спеки, сонця, вітру, комах.
Було два відра.
Одне відро з питною водою, а друге було для екскрементів.
Був бетонний плац,
з трьох боків оточений загорожею з воротами для в'їзду й виїзду.
Це була наче військова псарня.
Докладали одночасні зусилля
здебільшого з боку Білого дому
і особливо офісу віце-президенту, щодо сприяння тортурам.
Я не думаю, що це перебільшення того, що там відбувалося.
Починаючи з 2002 року
зловили першого цінного затриманого, чоловіка на ім'я Абу Зубейда,
який власне тримав гостьовий дім, що був перевалочним пунктом
для людей, що хотіли вступити в «Аль-Каїду»,
у «Талібан» в Афганістані.
Тому він мав надзвичайно цінні розвіддані.
Він знав багатьох людей, які приїхали та їхали.
І ФБР почало його допитувати і дізналося в нього чимало даних.
І агент ФБР, Алі Суфан, власне, обробляв йому рани
і справді розробляв техніки допиту на основі взаєморозуміння,
коли знайомишся з ними, вам довіряють,
ну, хоч у межах можливості.
Коли почали заарештовувати людей і говорити з ними,
їх не так уже й важко допитувати.
Існує стільки способів допитувати людей,
і в уряді США нас навчають такій діяльності.
Нас тренують здобуттю розвідувальних даних
від людей.
І правоохоронні органи у США весь час це роблять.
ЦРУ, військові, ФБР
брали участь у допитах після вибухів у посольствах у Східній Африці,
і вибуху «USS Cole»,
і багатьох різних змов, які відбулися по всьому світу,
й інших загроз.
Суфан досяг успіху,
включаючи ідентифікацію Халіда Шейха Мохаммеда.
Зараз легко забути, бо про нього стільки писали
як організатора 11 вересня.
Але навіть аж навесні 2002 року
ми не знали, хто організував 11 вересня.
Тому першим, хто надав про це інформацію,
був Абу Зубейда.
«ОБЗЕРВЕР» (БРИТАНІЯ)
Успіх ФБР з отримання від нього розвідданих помітили,
і тому взяли Абу Зубейда і піддали його
тому, що називають «розширені методи допиту».
Одночасно насправді розпочалися зусилля
за перші кілька місяців після 11 вересня
зі створення програми тортур,
і першим тест-об'єктом охоче скористалися.
Коли ми дізналися, що зможемо дістати Абу Зубейда, це було дуже важливо.
Коли ми вважали, що зможемо дістати Мохаммеда,
це було важливо.
Тобто ці надважливі цілі були дуже цінними.
Рада національної безпеки ухвалила рішення
розглянути «розширені методи допиту».
Джордж Тенет і ЦРУ отримали завдання: «Гаразд. Що ви рекомендуєте?»
Тому було важливо чітко визначити:
«Гаразд. З чим маємо справу?»
Тому Міністерство юстиції створило проєкти
на допомогу ЦРУ.
МІНІСТЕРСТВО ЮСТИЦІЇ - ЦРУ ПРО МЕТОДИ ДОПИТУ, 2002 РІК
ЦЕ ТАКІ ДЕСЯТЬ МЕТОДІВ: ЗАХВАТ, ПОБИТТЯ ІЗ НАШИЙНИКОМ,
ЗАХВАТ ОБЛИЧЧЯ, ЛЯПАС, УТРИМАННЯ В ТІСНОТІ
Я був на зустрічі, коли президенту про це доповідали.
Але він, зрештою, дозволив «розширені методи допиту»
до застосування за належного нагляду,
очікуючи, що нам удасться
попередити наступні напади на США.
Ці «розширені методи допиту» включають примусову 24-годинну наготу,
24-годинне освітлення, 24-годинний холод,
24-годинну темряву.
Симуляція втоплення — одна з сумнозвісних відомих методів, які застосовували.
Я у жодному разі не кажу, що вони не неприємні чи не жахливі, як побиття
за допомогою нашийника.
Для побиття за допомогою нашийника на шию одягають мішок,
щоб не завдати травму шиї.
Тримаєш допитуваного біля незакріпленої стіни,
вона відхитується, і ти штовхаєш його до стіни.
Ляпас вимагав відкритої долоні.
Руку можна тримати на заданій відстані від лиця,
і можна було бити тільки по щоці.
Удар по животу теж можна було завдавати відкритою долонею,
і бити з відстані стількох сантиметрів від живота.
Здається, можна було бити лише між пупком і сосками.
Тож були дуже детальні інструкції, що можна було робити.
Ми розглянули конвенцію щодо тортур,
з якої розвинувся статут проти тортур.
Голова кримінального відділу Департаменту юстиції
писав, що тортури — це діяльність,
сама лише згадка про яку викликає дрож,
наприклад, голки під нігтями,
наприклад, проколювання ока,
наприклад, електрошок геніталій.
Ми до такого й не наближалися.
Я провів 25 з половиною років у ФБР.
Станом на 11 вересня
я був першим помічником директора і відповідав за боротьбу з тероризмом.
Директор Мюллер після брифінгу в Білому домі, на якому був.
Він покликав мене до кабінету:
«Потрібно відрядити до тієї країни двох агентів».
І я сказав: «Гаразд. Так. Ми за це візьмемося. У чому справа?»
Він сказав: «Ми захопили Зубейду».
І я відповів: «Чудово. Я ж знаю, ви хотіли його повернення».
«Ми його допитаємо. Потрібно ще два агенти».
«Ми сформуємо загін…» «Ні. Відправте двох агентів».
Я сказав: «Ми його привеземо сюди. Так?»
Він: «Ні. Він тут не потрібний управлінню».
А я сказав: «Цікаво».
«Ми не маємо допомагати управлінню у спробі…»
«Що декого не буде передано нам».
Я сказав: «Я розумію, що вони можуть, і, мабуть, зроблять».
«Нам не потрібно брати участь».
І він каже: «Так. Треба. Маємо бути на допомогу».
Я сказав: «Не можна брати участь».
Він: «Ні. Обіцяв президенту допомогу».
А я: «То подзвоніть президенту,
скажіть, не допоможемо».
«Бо подумайте про це. Про імідж у очах американців».
«Ми не купка бандитів».
«Ми можемо зіпсувати репутацію, якщо щось таке зробимо».
КОЛИШНІЙ ДИРЕКТОР ФБР РОБЕРТ МЮЛЛЕР ВІДМОВИВСЯ НАДАТИ КОМЕНТАР
Не вірили, що ці люди заговорять.
Тому хотіли розробити програму,
яка застосує стандартизований підхід.
Один, два, три, чотири, і нам усе розповідатимуть.
У реальності все не так. Не так працює людська природа.
Так зародилася політика страху.
Той видимий страх, який я відчував, і всі інші відчували,
просто став тією отрутою у суспільстві,
через яку облишили те, що робить Сполучені Штати унікальними.
Генеральний інспектор ЦРУ у 2004 році прийшов до висновку,
що не можна довести, що знищено одну нагальну загрозу
через «розширені методи допиту».
Немає доказів?
Немає доказів. І так каже саме ЦРУ. Не я.
Це і є найважливішим у тортурах.
Тортури призводять до поступливості. Не до співпраці.
Різниця між поступливістю і співпрацею в тому, що коли є поступливість,
людина скаже, що хочеш чути, щоб тортури припинилися.
Правду тобі не скажуть.
У разі співпраці отримуєш правду.
КОМІТЕТ РОЗВІДКИ СЕНАТУ 9 ГРУДНЯ 2014 РОКУ
Було отримано мало корисних даних,
які допомогли б відстежити винних у терактах 11 вересня
і попередити нові теракти й звірства.
Усі, хто запевняє, що «розширені методи»,
скажімо прямо, симуляція втоплення,
не дали надзвичайно великої кількості цінних розвідувальних даних,
просто обманюють себе.
Мене глибоко бентежить, хто ж ми насправді, як нація,
у що ми віримо, і що захищаємо.
Америка завжди була прикладом
і натхненням для інших країн у всьому світі,
і якщо ми застосовуємо тортури
і робимо те, що принижує
і навіть шкодить іміджу Сполучених Штатів,
що мотивує наших ворогів,
то це матиме серйозні наслідки у майбутньому.
І я думаю про те, що трапиться, якщо в іншому конфлікті ворог,
не терористична організація, захопить полонених-американців,
і точно вважатиме, що може робити те саме, що ми практикували.
Я довго це усвідомлювала.
Затока Гуантанамо, власне, розташована там в'язниця,
була першою стратегією з часів війни у В'єтнамі, яка не мала плану відступу.
Сотні талібів і підозрюваних членів «Аль-Каїди» уже затримані США,
включаючи ще 30 осіб з Афганістану,
яких нині доправили на базу ВМС США у Гуантанамо, Куба.
Тепер там перебуває 110 осіб, і ще чимало очікується.
Невідомо, чим закінчиться ця історія.
Як вони так нас захопили зненацька?
Це точно вина розвідки США.
Сьогодні один вид літака над головою,
лише звук сирени,
навіть ранкова пошта викликають підозру.
У Нью-Йорку настав черговий день на передовій страху,
в окопах терористичної істерії.
У Рокфеллерському центрі новий випадок антраксу.
Тепер почуваєшся вразливою,
бо не знаєш, що станеться, де станеться.
Вихідні після 11 вересня у Кемп-Девіді
були присвячені інформуванню президента, де в нас слабка влада,
де в нас малі можливості,
і що потрібно, щоб запобігти повторенню цього,
щоб покарати відповідальних за 11 вересня.
З цього почалася низка речей, зокрема, «Патріотичний акт».
26 ЖОВТНЯ 2001 РОКУ
«Патріотичний акт» є величезною кампанією масового спостереження,
яка почала розростатися після 11 вересня.
Ці акти насильства проти невинних
порушують основні принципи ісламу.
І моїм співгромадянам-американцям необхідно це усвідомити.
В Америці налічуються мільйони громадян-мусульман,
і мусульмани зробили чималий внесок у розвиток країни.
Серед мусульман лікарі, адвокати, професори з юриспруденції,
військові, підприємці, крамарі,
мами й батьки,
і до них треба ставитися з повагою.
Навіть тоді, коли Буш проголошував:
«Ми не звинувачуємо всю релігію у справах окремих людей»,
уряд зайнявся саме цим.
Президент Буш підписав «Патріотичний акт»
у п'ятницю у Східній кімнаті Білого дому.
Після 11 вересня ми почали помічати й чути розмови,
як розвідка нашої країни нічого не змогла.
Агентства не спілкувалися.
Як усім цим викрадачам вдалося в'їхати,
тренуватися, захопити літаки, а ніхто й не помітив?
Віднині ми змінюємо закони щодо обміну інформацією.
І що не менш важливо,
ми змінюємо культуру різних агентств
з боротьби з тероризмом,
І дуже швидко і дуже лякаюче починає відбуватися ось що:
ми збільшуємо інвестиції в органи правопорядку й спостереження.
Положення про бібліотеки, щоб мати доступ до записів,
бачити, що ми читаємо.
Ще одне положення: приховані ордери.
«Патріотичний акт» дозволив правоохоронцям заходити до нас додому
і йти, нічого не кажучи.
Тож заходьте, тихо роздивіться, залиште по собі, що хочете,
візьміть, що хочете, і я не маю жодних документів.
Федеральні агенти обшукали помешкання і офіси мусульман у Вашингтоні
в пошуках зв'язків з терористами.
Це не просто образливо для мусульманки.
Це образливо для американки.
Це суперечить основі того, що ми вважали
правом на особисте життя, закріпленим у Біллі про права.
ШТАБ-КВАРТИРА АНБ ФОРТ-МІД, МЕРІЛЕНД
Агентство національної безпеки
є частиною Пентагону, складовою міноборони.
І це агентство відповідає за електронне спостереження
за усіма закордонними супротивниками Сполучених Штатів.
Його у 1952 році було створено за наказом президента Трумена.
І воно розрослося з військового дешифрування,
яким займалося під час Другої світової.
Воно за десятиліття переросло
у велику сучасну організацію з кібер-безпеки,
кібер-нападу, декодування, електронного підслуховування
безпрецедентного розмаху.
Це найбільше таке агентство у світі.
Ситуації до і після 11 вересня різні.
Я був членом агентства, яке мало не дати людям постраждати.
І у свій перший робочий день…
Щоразу, як кажу це, мурашки.
Зараз відчуваю їх, бо той день для мене завмер.
Я отримав нову посаду саме 11 вересня.
І я програю той день секунду за секундою,
хвилину за хвилиною, годину за годиною.
Але того ранку я не знав ще про
таємні рішення, які були прийняті у найвищих ешелонах влади,
і що уряд був готовий чинити
під прикриттям національної безпеки.
А вони були готові діяти далеко за межами закону.
Джек Голдсміт, помічник генерального прокурора,
юридичний радник.
Я пішов до Білого дому, щоб отримати інформацію
щодо програми «Зоряний вітер».
Пішов до кабінету Девіда Еддінгтона. Він розповів.
Незвично, що радник віце-президента
повідомляв про засекречену програму розвідки.
Еддінгтон, власне, мав оригінали документів програми
у сейфі в кабінеті.
Він сказав: «Готуйся до шоку».
Сказав, що дізнаюся про те, у що не повірю.
Негайно, тобто за дні й місяці,
була надана усна санкція на програму під назвою «Зоряний вітер»,
яка розгортала надзвичайні потужності АНБ
і спрямовувала їх не лише за кордон, а й у країну.
Що таке «Зоряний вітер»?
Обережно. Частково ще засекречено.
Назву просто програмою прослуховування без ордерів,
яка включала збір великих метаданих,
а також збір контенту, багато що проводилося всередині країни.
Уявіть, що комп'ютер відслідковує кожен дзвінок,
коли його отримано, де його зроблено,
і скільки він тривав.
Це метадані.
У «Зоряному вітрі» було три кошика,
я так уподібню.
У перший кошик збирали контент
з телефонних комунікацій,
якщо старший агент ЦРУ
вважав, що один зі співрозмовників — член «Аль-Каїди»
чи пов'язаний з «Аль-Каїдою».
Два інших кошика не стосувалися збору контенту.
Туди збирали метадані,
у другий — метадані телекомунікацій.
Там не видно зміст дзвінка,
але видно набраний номер і, ймовірно, тривалість дзвінку.
Третій кошик — збір метаданих імейлів.
Це дані кому і від кого ваші імейли.
В основі ідея, що завдяки збору великих обсягів
метаданих
навіть про тих, кого не підозрювали,
вдасться створити мережу, яка дозволить
скласти разом уривчасті докази,
які є щодо терористів,
і отримати океан інформації, яка попередить нове 11 вересня.
Так завжди було в теорії.
Це цифрова ера. Ми тонемо в даних.
Тому АНБ сказало: «Чому б не взяти все, що тільки зможемо?»
«Ого. Дивіться, як просто. Візьмімо все».
Уряд сформував ці особливі розширені угоди,
які тримали у таємниці,
з певними компаніями на зразок «Verizon»,
«AT&T», тощо, щоб отримати дані.
І їх усі збирають, отримують:
«Та ну. Поки не аналізуємо, нічого не порушуємо».
Четверту поправку вивернули й поставили з ніг на голову.
ЧЕТВЕРТА ПОПРАВКА
У Біллі про права
за четвертою поправкою ми маємо право на недоторканість у домах,
право на непроникнення державних агентів
до наших будинків без дозволу
чи без санкції, щоб забрати в нас, що їм заманеться.
А це була цифрова версія
несанкціонованого державного рейду на ваш дім.
Директор Мюллер якось повернувся з брифінгу.
Покликав мене й каже: «Дейле, діє спеціальна програма».
«Я хочу… Про неї ніхто не знає».
«Знає, мабуть, чотири-п'ять осіб в уряді».
Я сказав: «Так? Яка?» А він каже: «Не можу сказати. Йди».
І наступного ранку я пішов у Пентагон,
і там у таємній зоні була зустріч, і мене утаємничили.
Тож я повернувся до директора,
кажу: «Не думаю, що спрацює».
І мені це не подобалося. Сказав: «Це довго не триватиме».
Він сказав: «Ти нікому не можеш казати».
Я бачив її плоди. Я бачив її результати.
І я вам скажу, що не побачив з неї жодної користі.
Моя організація не знала,
але вона відповідала за юридичне узгодження
кожні шість-сім тижнів.
Головною проблемою програми було те, що вона суперечила
Акту щодо спостереження у цілях зовнішньої розвідки.
Це дуже заплутаний статут,
але на перший погляд він не дозволяв робити те, що діялося.
Замість того, щоб піти до Конгресу й змінити закони,
адміністрація Буша облишила одні,
а інші інтерпретувала по-своєму, щоб їх обійти.
БЕРЕЗЕНЬ 2004 РОКУ
У березні 2004 року Джек Голдсміт, новий юридичний радник,
висловив побоювання щодо аспектів програми «Зоряний вітер».
Він сказав: «Не можу знайти юридичної основи цього аспекту «Зоряного вітру»,
і нам, певне, треба це припинити».
-І… Щось припинити. -Припинити програму?
Зрештою, я вирішив, що приблизно половина може працювати далі,
а близько половини, на мою думку, треба припинити.
Якій не знайшов юридичних виправдань.
Коли я повідомив Білий дім,
що не можу схвалити значну частину програми спостереження,
то Девід Еддінгтон найбільше на мене розлютився, і сказав:
«Якщо так учиниш, то кров 100 000 людей,
які загинуть у наступному теракті, на твоїх руках».
Гадаю, він вважав, по-перше, я неправий, по-друге, це може статися.
До речі, він не мав мені таке казати.
Я сам так почувався, звісно, і це було для мене дуже важко.
Пам'ятаю, як телефонував Енді Карду. Енді рано вийшов з відпустки.
Зустрілися з віце-президентом, Джорджем Тенетом і Майклом Гайденом.
І обговорили це.
Це була дуже важлива, суттєва програма,
певне, одна з найважливіших і найефективніших,
які були в уряду для збору даних.
Тож думка про те, що ми щось скасуємо,
була бентежною.
Генеральний прокурор Ешкрофт схвалив рішення,
а це було надзвичайно, бо Ешкрофт схвалював
ширшу програму за порадою юридичних радників.
З його боку це було хоробро, бо він відступив.
І він не радів тому, але він погодився й переконався.
НЕВІДКЛАДНА ДОПОМОГА В'ЇЗД ДО ЛІКАРНІ
За кілька годин після того, як Ешкрофт підписав згоду,
він потрапив до лікарні з гострим панкреатитом.
Йому довелося видалити жовчний міхур,
перенести операцію.
І він був дуже хворий, було невідомо, чи він виживе.
У нас закінчувався час… Гадаю, 11 березня
мала завершитися існуюча дозвільна санкція.
І щоразу, як виникає діра у зборі даних, не знаєш, що пропустиш.
Тож я поговорив із президентом.
Він переймався, бо почали прослуховувати розмови,
що, схоже, готують щось велике.
А в нас немає підпису Департаменту юстиції
на дозволі, оператори зв'язку,
певне, не співпрацюватимуть з нами.
-Треба дзвонити Ешкрофту. -Самі їхали до лікарні.
Поїхали до лікарні.
Президент попросив нас із Альберто поїхати до лікарні
і розповісти йому, у чому справа,
і принести раніше підписаний документ,
може, він знову підпише.
Я погнав до лікарні, біг сходами, і ми зайшли до палати.
Ешкрофт був у реанімації.
З нього стирчали трубки.
Очі закриті, він увесь сірий.
І він дуже кепсько виглядав.
Я п'ять чи десять хвилин не пробув,
як прийшли Альберто Гонсалес і Ендрю Кард, голова адміністрації Білого дому.
І в них було погодження програми «Зоряний вітер»,
і вони просили Ешкрофта підписати його.
Ми з Енді пішли до кімнати Джона Ешкрофта, а Джон лежав у ліжку.
Звісно, виглядав слабким і блідим.
Я не знав, чи він розуміє, що ми говоримо.
Говорив незв'язно.
Мало говорив, жахливо виглядав.
І я просто не знав, що буде.
Тож вони зайшли й попросили про підпис, і сталося неймовірне.
На мій подив, Ешкрофт
якось піднявся трошки з ліжка,
і він сказав:
«Я погоджуюся з рішенням Департаменту юстиції».
Він дав зрозуміти, що не радий, що вони прийшли у палату реанімації
дошкуляти йому.
І тоді він знову впав на ліжко.
І я був упевнений, що він тоді помре.
Спільна думка Департаменту юстиції
була, що система,
ця програма діяла не в рамках закону.
І це була спроба Білого дому примусити його змінити думку.
Ми йому подякували й пішли.
Коли ми повернулися до машини, сказали Еддінгтону, що не вийшло.
Не отримали підпис.
Президент Буш схвалив усю програму.
Усупереч порадам, та це його право.
Він президент США.
Виконавча влада була на межі.
Готувалися великі звільнення у Департаменті юстиції.
Програма була б оприлюднена.
Вона б усе погіршила для адміністрації,
включаючи питання національної безпеки.
Тому вони відступили.
Ніщо подібне в історії Америки ще не відбувалося
на такій кількості рівнів.
Я просто був неймовірно розлючений
надмірною таємничістю й контролем Білого дому.
Здавалося, нам не хочуть дати здійснити ретельну
і справжню перевірку програми.
Отримавши бажану відповідь,
насправді не бажають перевірки надалі.
Я не вважав, що Білий дім відвертий.
Я почав внутрішньо по численним каналам бити на сполох.
Посварився з головним юристом, який мав доступ до програми.
ПРОБЛЕМИ З КОМП'ЮТЕРОМ ПЕРЕШКОДИЛИ АНБ
У лютому 2006 року пішов до преси з незасекреченими даними
щодо масового спостереження всередині країни.
Мені вирішили дуже ускладнити життя.
Але в усіх нас є совість.
Ми всі спроможні робити вибір.
І ми обираємо, як реагувати на те, що відбувається.
Я свідок історії цієї надзвичайної ери,
і я просто… Я вийшов з тіні.
Я не міг просто сидіти й дивитися, як це відбувається.
Я б усе життя про це шкодував.
Програма «Зоряний вітер» була контроверсійною, але закони не змінилися.
І, зрештою, Конгрес оновив закон про спостереження
і навіть де в чому його розширив.
Адміністрація Обами змінила деякі підходи,
але в основі закон не змінився.
Власне, право уряду на масове спостереження підтвердили
і знову значною мірою схвалили навіть після розголосу.
Цілком зрозуміло, що після 11 вересня діяли дуже агресивно,
і що дуже боялися.
Почувалися сліпими щодо намірів ворога.
І в паніці робили все можливе, щоб зібрати інформацію.
І робили це досить відверто протизаконними засобами.
Будь-яка влада без обмежень завжди веде до зловживань.
Звісно, 11 вересня примусило бажати жорсткості.
І, певне, ще прозаїчніше,
люди хотіли бити інших людей.
Це була лють. Так? Хіба ви б не хотіли побити того,
хто вбив 3 000 людей?
Хто ж не лютився?
Та тому обираємо лідерів, щоб були холоднокровні,
бачили перспективу і захищали цінності,
які ми проголошуємо основними засадами свого суспільства.
Щоб справді захищати їх, щоб світ, у якому ми живемо,
коли мине поточна криза,
не радикально відрізнявся від того, з якого ми починали.
Обніми тата.
Ще тисячі американських військових вирушили до далеких позицій.
І через десять днів після випуску зі школи я пішов у морську піхоту.
У що я вляпався
я не розумів до першого бойового дня.
Переклад субтитрів: Дарія Хохель