Hela Ground Zero är fortfarande täckt med berg av bråte.
Sökandet efter kvarlevor prioriteras, men det är en svår uppgift.
Jag hade inte förberett mig på att hitta en kropp.
Det är ingen angenäm känsla.
När man gräver och hittar livstecken,
det kan vara någons familjefoton,
eller någons skor. När man hittar en sko, så tänker man:
"Fan. Den här skon tillhör någon." Det är inte så att man inte vill…
Men då tänker man att de inte lever.
Jag visste att polisens största uppgift
var att hitta, identifiera,
och sen meddelade familjerna att man hittat deras nära och kära.
En av de svåraste sakerna var affischer på saknade personer.
Man visste inte om de var döda eller om de satt fast någonstans.
De ville att de skulle hittas.
Min son hette Mark Zeppelin. Han jobbade på 104:e våningen.
Jag väntar för att se om han dyker upp. Det är…
Gick han till jobbet igår?
Ja. Det gjorde han. Han ringde mig därifrån klockan 09:00.
Han sa att han älskade mig och det var allt.
Om någon ser honom eller vet något, så heter han Andrew Stern.
Så om någon vet något, snälla,
hans fru och hans mamma och resten av oss väntar på svar.
Kan ni flytta på er och låta dem komma förbi?
I början var många brandmän listade som försvunna, däribland jag.
I början, när vi trodde att folk kanske var vid liv,
så tog folk enorma risker
för att hitta människor som kunde räddas levande.
Tänk dig den situationen. Det var din familj.
Alla brandmän här är våra bröder.
Alla poliser här är våra bröder och vi har svurit att skydda medborgarna.
Räddningsteamen stod på kullar
som var fyra, fem, sex våningar höga.
Det fortsatte att brinna på Ground Zero i flera månader.
Hela tiden vi var där
var det alltid fara för att byggnader skulle rasa.
När man kommer dit säger de att om man hör pipet
så ska man springa, för då kan en byggnad rasa.
Och det ljöd flera gånger.
Men när allt var klart, kom alla tillbaka.
Likhundarna var där,
brandmän och poliser.
Det var några killar som följde med mig varje dag.
Jag var en av de ansvariga från polisen på bårhuset.
Vårt jobb var att hitta, identifiera
och senare meddela familjerna.
När de kom upp till bårhuset,
gick vi igenom identifieringsprocessen.
De flesta identifieringar som gjordes för 20 år sen
gjordes med fingeravtryck eller tandregister, tatueringar, ärr
eller andra utmärkande kännetecken som vi kunde hitta.
DNA kom ett par veckor senare, om det kunde användas.
NYPD AKUTSERVICEENHET
Min bror och jag fick inte information om att han saknades.
Det var mycket väntan.
Min far lyssnade på tre radioapparater.
Han följde polisens, brandkårens och SOD:s radiofrekvenser.
Han hörde anropet 11 september och körde fort från Queens till Manhattan.
Teamet pappa tilldelades skulle gå in i torn två.
Han sa: "Vi ses," och sprang in i torn två.
Sedan får vi höra att det andra tornet kollapsat,
och det är allt vi vet.
Bruce skickades ut när det första planet träffade.
Det var vid midnatt.
Jag hörde en knackning på köksdörren.
Det var Bruces chef, Charlie,
som också var vår vän och brandman.
Och…
Charlie pratade artigt,
och sen sa jag till honom: "Bara säg det."
Han sa att de saknades.
Till påsken ringde de för att säga att de hade hittat verktyg
som det stod Squad 41 på, och vad de trodde var Bruces kropp.
Ville jag komma och se när han bars ut?
Jag sa: "Nej."
Det var en bild jag inte ville ha i huvudet.
Inget kunde förändra det faktum att han var borta.
Vi bestämde oss tidigt för att ha en begravning.
NYPD flög helikoptrarna i en så kallad "missing man formation"
vid dessa tillfällen.
När helikoptrarna flög över oss slog det mig att pappa var borta för gott.
Han skulle inte komma tillbaka.
Allt var borta för alltid.
Varken pappa eller min farbror hittades.
Den 11 september dödades 343 brandmän totalt,
37 poliser från hamnmyndigheten dog också,
och 23 New York-poliser.
Det är totalt 403 blåljusarbetare,
vilket är den största förlusten av blåljuspersonal i amerikansk historia.
Och tyvärr, till dags datum,
har 40 procent av de saknade inte identifierats.
Det kanske aldrig sker.
EN DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
DEL 3 DEN MÖRKA SIDAN
Morgonen den 11 september var vi där när det andra planet träffade.
Och vi kunde springa in i en byggnad.
I lobbyn fick vi en genomgång av en av våra förmän.
Vår grupp fick jobba med det här fallet
och vi försökte samordna ledtrådarna.
Men alla på New York-kontoret,
alla på hela FBI, jobbade med det under de första dagarna och veckorna.
Vi ville ta reda på vad som hände den dagen,
vilka som utfört attackerna, vilka som låg bakom det.
Mest av allt ville vi säkerställa att det inte kom en andra våg,
att det inte skulle hända igen.
Så vi följde upp varenda ledtråd.
Inte jag heller. Jag vill bara lämna D.C.
Flight 77 träffade Pentagon.
Jag tilldelades flight 77-teamet för att undersöka
de fem kaparna på flighten och allt med dem.
Flight 77 startade från Dulles flygplats i norra Virginia.
Som alla andra flighter den dagen var det på väg till västkusten.
På varje flygning fanns det pilotkapare.
På flight 77 var det Hani Hanjour.
Det fanns också det vi kallade "icke-pilotkapare" eller "muskelkapare".
Det var de som var ansvariga
för att använda våld och makt för att lugna passagerarna…
…så att pilotkaparna kunde komma in i cockpiten
och ta kontroll över planet.
På flight 77 var muskelkaparna, icke-piloterna,
Khalid Mihdhar, Salem al-Hazmi, Nawaf al-Hazmi, de var bröder,
och Majed Moqed.
Teamet la mycket tid på att pussla ihop
en nästan daglig tidslinje för kaparnas aktiviteter.
Vi försökte spåra nästan varje steg på vägen.
Khalid al-Mihdhar och Nawaf al-Hazmi åkte på träningsläger,
ett läger för al-Qaida i Afghanistan…
De valdes ut av bin Ladin
för att delta i det som al-Qaida då kallade "Planoperationen".
De hade ingen erfarenhet av att bo i USA.
De hade aldrig varit i USA.
De pratade egentligen ingen engelska.
Men i slutet av 1999, på order av Khalid Sheikh Mohammed,
arkitekten bakom attackerna den 11 september,
påbörjade de resan mot USA.
Och de reste via Kuala Lumpur.
CIA oroar sig allt mer för hotet från al-Qaida
och får vetskap om ett möte i Malaysia i Kuala Lumpur i januari 2000.
Al-Mihdhar och al-Hazmi, kaparna, deltar i mötet.
Det är ett av de sista mötena de har haft
och de tränar hela året innan de åker till USA.
CIA får veta att de har amerikanska visum.
Khalid al-Mihdhar och Nawaf al-Hazmi
blir de första som kommer till USA.
CIA spårade de här följarna av bin Ladin
när bin Ladin förklarade krig mot USA vid flera tillfällen.
Mötet i Malaysia var en viktig startpunkt,
där personerna som skulle komma att åtalas
för att ha genomfört attacken, fick grönt ljus.
De hade också infört olika mekanismer, eller delar i planen,
som de trodde var viktigast.
De kom fram till hur de bäst skulle anlända till USA
på visum som studenter på flygakademier.
CIA:S HUVUDKVARTER
Information om att de individerna kort därefter anländer till USA
meddelas inte till FBI i tid.
På den tiden var uppdelningen
att CIA skötte underrättelse utrikes och FBI skötte kontraterrorism inom USA.
Informationen överförs inte nödvändigtvis.
Man skrev till och med ett PM
för att meddela från CIA till FBI om dem.
Men det hände inte.
-Skickar de inte PM:et? -Nej.
Om den amerikanska regeringen hade fungerat
och FBI:s och CIA:s system samkörts,
skulle det ha visat att de tillhörde al-Qaida
och att de varit på möten i Malaysia.
Att de var i USA och kanske hade dåliga avsikter.
Men det hände inte.
Om informationen hade delats, är jag inte säker på
att alla hade insett vad som var i görningen.
Det fanns ett glapp, en fördröjning,
en bristande kommunikation som vissa pekar på
och säger: "Vi hade stoppat det om vi vetat om det."
Okej. Kanske.
GODKÄND VISUMANSÖKAN FÖR MOHAND AL-SHEHRI 23 OKTOBER 2000
Det var en missad möjlighet.
Om CIA hade delgett FBI informationen i tid,
kunde vi ha börjat spåra dessa två individer.
Varenda ledtråd följdes upp,
varje utredningssteg uttömdes i terrorismutredningar.
Det skulle ha gjorts med all information,
särskilt eftersom medlemmar av al-Qaida hade anlänt till USA.
Jag tror att det var den 12 september,
som en bil, en Toyota Corolla, återfanns på Dulles flygplats.
Bilen var registrerad på Nawaf al-Hazmi och den var adresserad i San Diego.
FBI undersökte adressen i San Diego.
De anländer till Los Angeles den 15 januari.
Den första februari är de på en restaurang i Los Angeles
där de träffar saudiern Omar al-Bayoumi.
Omar al-Bayoumi är en mystisk och konstig figur.
Han är en doktorand som inte verkar gå på några föreläsningar.
Han får betalt av den saudiska regeringen genom en entreprenör,
men verkar inte jobba.
Han tycks inte behöva pengar.
Även de som inte trodde att han var inblandad,
trodde att han var spion för saudiska underrättelsetjänsten.
Inte en fullfjädrad underrättelseagent, utan informatör eller övervakare.
Han möter kaparna och säger att han bor i San Diego.
De kan söka upp honom om de någon gång kommer dit.
Det gör de.
Och han hjälper dem till rätta.
Han hjälper dem att öppna ett bankkonto.
Han hjälper dem att få en lägenhet i byggnaden
där han bor med sin familj.
Han säger att det är islamisk gästfrihet, han ville hjälpa dem.
Men misstanken var att det inte var ett oavsiktligt möte.
Det måste ha varit arrangerat.
De umgicks med en annan nyckelfigur, Anwar al-Awlaki.
En jemenitisk imam baserad i San Diego.
Några år senare blev han en viktig ledare för al-Qaida.
Al-Hazmi och al-Mihdhar flyttar till ett pensionat sommaren 2000,
som drivs, ironiskt nog, av en FBI-informatör.
Informatören var en äldre herre, en änkling som bodde ensam i ett hus.
Han hade en rad unga muslimska besökare som bodde hos honom.
De uppträdde inte misstänksamt.
De gjorde inget som skulle ha fått någon
att kontakta polisen eller myndigheterna.
Under tiden i San Diego
verkade Nawaf al-Hazmi leva ett normalt liv.
Han jobbade på en mack i ett par veckor, han spelade fotboll med sina vänner.
De försökte ta flyglektioner i San Diego.
Deras engelska var inte bra nog för att ta flyginstruktionerna.
På grund av deras språkförmåga
gick inte flygträningen så bra för dem.
De blev muskelkapare istället.
Zacarias Moussaoui var en fransos
som bott i Storbritannien och tränat i Afghanistan.
Han går också på flygskola i USA.
En livlig, pratsam kille, som var lite galen
och väckte folks misstankar.
Han ska bland annat ha sagt
att han inte ville lära sig landa. Han ville bara flyga.
Och han ville ta de stora planen direkt.
Han köpte även cockpitfilmer.
Och det var exakt samma filmer
från samma leverantör som några av kaparna hade köpt från.
Migrationsverket hämtade honom och satte honom i förvar.
Man tror att han skulle ha varit en av kaparna den 11 september
om han inte hade blivit arresterad i augusti samma år.
Ännu en missad möjlighet.
Information kopplade honom till Ramzi bin al-Shibh,
en av koordinatörerna, en kille i Tyskland.
Om FBI hade fått tillgång till hans dator,
hade han kunnat vara en öppning till att upptäcka planen i förväg.
Mohammed Atta, deras operationella befälhavare,
träffade bin al-Shibh
och andra stödenheter från al-Qaida,
för att bekräfta att allt var på plats.
Samtliga 19 kapare, femton muskelkapare och fyra piloter,
var noga utvalda.
Personer som al-Qaida hade förtroende för,
som inte skulle backa från den till synes omöjliga operationen,
att slå till i hjärtat av USA.
Det innebar minst tre års detaljerat planerande
möten i hela världen,
nitton stycken noggrant utvalda kapare och piloter,
och samkörning av deras rörelser.
Dagarna före den 11 september
ser vi att kaparteamen flyttar på sig
för att komma närmare sina avreseorter.
Kaparna på flight 77 flyttar på sig
från New Jersey ner till Maryland för att vara närmare Dulles flygplats.
Teamet på flight 93 flyttar sig närmare Newark Airport
som flight 93 avgick ifrån.
Vi ser att kaparna på flight 11 och flight 175
flyttar sig till Boston-området.
Morgonen den 11 september kommer alla teamen till sina flygplatser.
De går genom säkerhetskontrollerna på flygplatserna.
Vi tror att de bär på knivar med korta blad,
som var tillåtna ombord.
De kom igenom säkerhetskontrollen
och de gick ombord på sina flighter.
Det fanns ingen politisk agenda på 80- och 90-talet.
Folk sprängdes av individer, flygplan kapades, det skedde utomlands.
Et fåtal dödsoffer.
De är otäcka och blodiga, ett aber,
men det är ingen nationell säkerhetsfråga.
Före den 11 september sa John Ashcroft att det var våra prioriteringar.
Det här ska vi fokusera på.
Prioriteringarna var vapen, droger, medborgarrätt och skydd av fångar.
Då tänker man:
"Vi kommer att bli attackerade. Var finns terrorismen?"
Terrorism halkade ner till punkt 15 eller något sådant.
Det var ofattbart. Det var helt ofattbart.
Säkerhetsteamet samlas på Camp David och pratar om misslyckanden.
Vi hade haft folk i landet som planerat den här attacken
under en viss tid.
Vi behövde bli bättre på att få information.
Hur skulle det göras?
Vi pratade om att ta nån till fånga.
Kan vi förhöra dem för att få bättre information,
pålitlig information?
Det vore olämpligt av mig att prata om operativa frågor,
specifika alternativ,
eller vilka aktiviteter vi kan tänkas genomföra framöver.
Vi har faktiskt världens bästa militär.
De har många kapaciteter.
Och de kan få uppdrag i samband
med den här uppgiften och strategin.
Vi måste också jobba med den mörka sidan.
Vi måste tillbringa tid i skuggorna, i underrättelsevärlden.
Mycket av det som måste göras, måste göras i det tysta utan diskussion.
Vi måste använda källor och metoder som är tillgängliga
för våra underrättelsetjänster, om vi ska lyckas.
Ända sedan tiden som stabschef åt president Ford i Vita huset
hade Cheney en väldigt bred bild
av presidentens konstitutionella befogenheter.
Särskilt när det gäller krafter som gällande nationell säkerhet och krig.
Han ansåg att när det gällde krig och nationell säkerhet,
så är presidenten ansvarig.
Han gör det han anser är nödvändigt.
Och kongressen kan inte gå emot det.
Om de gör det, så kan presidenten ignorera det.
Det var hans åsikt.
Det var en absolutistisk syn på presidentens makt i krigstid.
Det kommer att vara viktigt för oss att använda alla tillgängliga medel
för att uppnå vårt mål.
Det var skrämmande.
Det var skrämmande att höra USA:s vicepresident
offentligt i en tevesändning,
där han borde ha lugnat nationen och minskat trycket,
så ökade han trycket och han ökade insatsen.
Jag fruktade att vi skulle göra saker som skulle skada oss.
När känslorna svallar, minskar det rationella tänkandet
och man fattar dåliga beslut.
Vi kan inte köpslå med terror. Det blir inget avtal.
Det blir ingen fredlig samlevnad.
Inga förhandlingar. Inga toppmöten.
Ingen gemensam kommuniké.
Nej, jag är inte med i al-Qaida. Jag är student.
Personerna i förvar beter sig som de ska.
Vi använder bara våld när det krävs och vi behandlar dem med respekt.
År 2001 började många fångar tillfångatas i Afghanistan.
Engelska.
Jag är tv-reporter från al-Jazira.
Prata med befälhavaren.
Jag är från al-Jazira, jag kom hit från Kandahar.
Jag blev av med min kamera i Kunduz.
Jag är ingen mujahidin. Ser du?
USA erbjöd stora summor pengar,
belöningar för folk, till pakistanierna och afghanerna
för att överlämna personer som passade en viss profil.
Vi släppte flygblad över Afghanistan där det stod:
"Ni kommer att överösas av rikedom om ni överlämnar dem.
Ni kommer att kunna föda hela er by,
era familjer och era stammar i ett år om ni identifierar personer.”
Vi fick in folk.
Vi fick hundratals människor.
När man tillfångatagit folk
har man begränsade möjligheter och man kan inte döda dem.
Man vill inte släppa dem för de kommer att slåss mot en igen.
Vi var tvungna att ta beslut om vad vi skulle göra med de vi fångade.
General Tommy Frank ansåg att vi borde begränsa avtrycket
mycket som möjligt i Afghanistan för att försäkra folket om
att vi inte skulle bli kvar.
Tanken med att etablera oss med fängelser,
eller ett stort fängelse, var inte logisk.
Så vi ratade den idén. Vi diskuterade med andra länder.
De ville inte få tillbaka terroristerna. Så det gick inte.
Sen vände vi oss mot USA.
Vi diskuterade, väldigt kort, men vi tittade på Leavenworth, Alcatraz...
-Alcatraz. Som ett ställe… -Vi tittade... Väldigt begränsat.
Någon kan ha kastat ur sig det som en idé.
Vi tittade på högsäkerhetsfängelset i Florens i Colorado.
Men det hade bara gått några veckor sen 11 september.
Vi visste inte om amerikanerna skulle förstå det.
Vi oroade oss också över rättigheterna
skulle gälla för alla som vi tog med oss till USA.
Personer inom det militära ringde och sa:
"Vi ska in i fängelsebranschen, vill du hänga på?"
Vi visste inte vad som skulle hända.
FÅNGARNA ANLÄNDER TILL KUBA
Pentagon bestämde att de skulle upprätta ett fångläger på Guantánamo.
Guantánamo ligger på kubanskt territorium,
på den sydöstra delen av Kuba.
Fördraget efter kriget 1898 gav Kuba självständighet,
men vi skulle få behålla Guantánamo.
Juridiskt sett var det ett löpande arrende.
Så vi hyrde marken vid Guantánamo,
men bara vi kan säga upp det.
Utrikesdepartementet skulle leta efter den juridiska motsvarigheten till rymden.
Det var det Guantánamo skulle vara. En plats där ingen lag gällde.
Det var ett lagligt ingenmansland. Djävulsön.
Vi flög till Guantánamo för en rundtur på en eller två dagar.
Medan vi var där satte de några fångar på ett plan.
Det som hände var
att en väldigt grynig video släpptes, där man såg fångar,
kanske fångarna som sattes på planet.
De var bundna och hade huvor,
och de var fastkedjade i varandra.
De föstes fram och det såg allt annat än humant ut.
I hangaren frågade någon: "Vilka skickar de?"
Han sa: "De värsta av de värsta."
De pratade om de första 20 männen.
De är inte trevliga människor.
Flera har sagt rakt ut
att de vill döda en amerikan innan de lämnar Guantánamo.
Det nöjet ger vi dem inte.
Många trodde att de skulle komma med Hannibal Lecter-typer,
självmordsbenägna och fanatiska terrorister.
De kunde gnaga av hydraulslangar
i ett C-17 för att få det att störta.
De var fastspända i golvet, tvingade att sitta upprätt,
de fick huvor och utsattes för olika sinnesberövande tekniker,
skyddsglasögon, hörselskydd, grytvantar, och de var bojade på flera ställen.
De flögs i lastutrymmet till Guantánamo.
Världen skulle få se de 20 männen tio dagar senare.
Då släppte Pentagon bilder på de 20 männen i en cell.
Det är dem. Det är dag ett.
-De knäböjer. -Ja, de står på knä.
Man kan se 20 människor på bilden.
Man kan se alla 20.
Pentagon släppte fotot av ett antal anledningar.
Europa förfasades och tyckte att det var tortyr.
När den första lasten kom och fler laster kom,
insåg vi att de inte var de värsta.
Det här var inte de al-Qaida misstänkta vi hade spårat.
De var snarare bönder.
De var inga krigsfångar. De var överlämnade mot belöning.
Instruktionen från Pentagon gällande Guantánamo var:
"Vad ni än gör, kalla dem inte fångar."
Om de kallas fångar, måste vi behandla dem
enligt Genèvekonventionerna som skyddar krigsfångar.
Det är därför vi har illegala kombattanter och inte fångar.
Ni är misstänkta
som högt rankade talibaner, eller medlemmar i al-Qaida.
Vissa av er har sagt att ni är oskyldiga och inte talibaner eller al-Qaida.
USA är en nation med lagar.
Ni kommer att få en rättvis prövning.
-Vi styrs av Genèvekonventionerna. -Vad innebär det?
Det betyder att vi följer direktiven från Washington.
Ni kommer att märka att vi behandlar dem humant.
I ett läckt PM använde du ordet "pittoreskt"
för att beskriva bestämmelser i Genèvekonventionen.
Varför skrev du så? Vad menade du?
Jag använde ordet för att spegla det faktum
att Genèvekonventionen skrevs under en tid
när krig fördes mellan nationer,
och inte mellan icke-nationalstater som terroristgrupper som al-Qaida.
Vi advokater gjorde en determination,
främst baserad på ett PM från justitieministern John Ashcroft,
att den inte ska gälla,
eftersom al-Qaida inte var en nationalstat som skrivit under Genèvekonventionerna,
och att talibanerna hade förlorat sina rättigheter
till skydd som krigsfångar.
För att få det skyddet måste man bära uniform i strid,
bära vapen synligt och slåss under en hierarkisk struktur.
Man kan inte döda civila urskillningslöst
och få fördelarna av att vara krigsfånge under Genèvekonventionerna.
Bush-regeringens beslut år 2002
att fångarna saknar rättigheter under internationell rätt,
att de är icke-personer, det är inte korrekt.
Faktum är att de skyddas av Genèvekonventionerna,
i konventionernas gemensamma artikel tre.
De nekas grundläggande mänskliga rättigheter,
tillgång till advokater och habeas corpus.
Fångarnas utsattes för värmen, solen, vinden och insekterna.
Det fanns två hinkar.
En hink var för dricksvattnet, en för avföringen.
De hade ett bord
och staket på tre sidor med en grind för att komma in och ut.
Det var som en militär hundgård.
Det fanns en parallell strävan som drevs från Vita huset
och särskilt från vicepresidenten, om att använda tortyr.
Det är ingen överdrift att säga att det var så.
Det började 2002,
med gripandet av första värdefulla fången, Abu Zubaydah.
Han drev ett gästhus som ofta var en mellanlandning
för folk som skulle försöka ansluta sig till al-Qaida,
med i talibanerna i Afghanistan.
Han satt självklart på väldigt värdefull information.
Han kände många som kom och gick.
FBI förhör honom och får ur honom mycket information.
FBI-agenten Ali Soufan tar hand om hans sår
och utvecklar rapportbaserade förhörsmetoder.
Man lär känna dem och de litar på en, så mycket som det går.
När vi börjar gripa dem och prata med dem,
det är inte som raketforskning att gör förhör med dem.
Det finns så många olika sätt att förhöra personer.
Vi i den amerikanska regeringen är utbildade för det här.
Vi är utbildade att få ut information från mänskliga källor.
Brottsbekämpande myndigheter i USA gör det varje gång.
CIA, militären, FBI.
Vi höll förhör gällande bombningarna på de östafrikanska ambassaderna
och bombningen av USS Cole
och många olika incidenter som skedde runt om i världen,
och upplösningen.
Soufan lyckades bra,
han identifierade vem Khalid Sheikh Mohammed var.
Det är lätt att glömma nu, eftersom han pekats ut
som hjärnan bakom attackerna.
Men även så sent som våren 2002,
visste vi inte vem som organiserade attackerna.
Den första som uppgav den informationen var Abu Zubaydah.
FBI lyckas få information ur honom.
De tar Abu Zubaydah och utsätter honom
för det som kallades "förbättrade förhörstekniker".
Den parallella strävan som redan inletts
de första månaderna efter 11 september för att skapa ett tortyrprogram,
tog chansen att få sin första försökskanin.
Det betydde mycket för oss att få Abu Zubaydah.
När vi trodde att vi kunde få Khalid Sheikh Mohammed,
det var en stor grej.
Dessa värdefulla mål var väldigt viktiga.
Nationella säkerhetsrådet fattade beslut om
att titta på förbättrade förhörstekniker.
Man frågade George Tenet och CIA vad de rekommenderade.
Det var viktigt att få tydlig vägledning gällande var gränsen gick.
Justitieministeriet utarbetade juridiska utlåtanden
för att ge CIA vägledning.
JUSTITIEDEP. PM TILL CIA RE: FÖRHÖRSTEKNIKER, 2002
DESSA TEKNIKER ÄR: PÅTVINGAD UPPMÄRKSAMHET, WALLING
FASTHÅLLET ANSIKTE, SLAG I ANSIKTE, TRÅNGT UTRYMME
Jag var på mötet när presidenten fick en genomgång.
Men han godkände att de förbättrade förhörsteknikerna
fick användas under lämplig övervakning,
med förväntan att vi skulle kunna förhindra nästa attack i USA.
De förbättrade förhörsteknikerna innebar påtvingad nakenhet,
ljus dygnet runt, kyla dygnet runt, mörker dygnet runt.
Skendränkning är en av de mest ökända eller allmänt kända metoder som användes.
Jag antyder inte på något sätt att de inte är otrevliga eller hemska,
men som walling…
Walling är en teknik där man sätter en krage runt halsen
för att personen inte ska få nackskador.
Man håller nån mot en vägg som inte är säkrad,
väggen kollapsar och man trycker dem mot den väggen.
Med tanke på slaget var handflatan tvingen att vara öppen.
Man fick ha handen några centimeter från ansiktet
och man fick bara slå på kinden.
Bukslaget gjordes också med öppen handflata,
man kunde bara hålla handen några centimeter ifrån.
Man fick bara slå mellan naveln och bröstvårtorna.
Det fanns detaljerade instruktioner om vad som fick göras.
Vi tittade på konventionen mot tortyr
som var grunden för anti-tortyr-lagarna.
Chefen för brottsavdelningen på justitiedepartementet
skrev att tortyr är den aktivitet
som ger folk kalla kårar bara man nämner den.
Till exempel nålar under naglarna,
stick i ögat,
elchocker i genitalierna.
Vi var inte i närheten av det.
Jag jobbade på FBI i över 25 år.
Vid den 11 september
var jag chef för avdelningen för terrorismbekämpning.
Mueller var på en genomgång på Vita huset.
Han kallade upp mig och sa:
"Vi måste skicka två agenter till det här landet."
Jag sa: "Okej. Visst. Vi sätter igång direkt. Vad är det?"
Han sa: "De har hämtat Zubaydah."
Jag sa: "Toppen." Jag visste att vi ville få tillbaka honom.
"Vi intervjuar honom. Vi behöver mer än två agenter."
"Nej, skicka två agenter."
Jag sa: "Han ska väl med tillbaka?"
"Nej. Byrån vill inte behålla honom."
Jag sa: "Det är intressant.
Vi ska inte hjälpa myndigheten att försöka kringgå…"
"Den personen ska inte tillbaka hit."
Jag sa: "Jag förstår vad de kan göra och nog kommer att göra.
Vi bör inte vara en del i det."
Han sa: "Jo. Vi måste hjälpa dem."
Jag sa: "De kan inte vara med."
Han sa: "Jag sa att vi hjälper till."
Jag sa: "Du får ringa presidenten och säga att det inte går.
Tänk på vår image och vad allmänheten ska säga.
Vi är inga råbusar.
Vi kan förstöra vårt rykte genom att göra nåt sånt."
ROBERT MUELLER AVBÖJER ATT KOMMENTERA
De trodde inte att de skulle prata.
De ville utveckla ett program med samma tillvägagångssätt för alla.
Ett, två, tre, fyra, och de berättar allt.
Det är inte så världen fungerar. Det är inte så människan fungerar.
Det var en skräckpolitik som fördes.
Att se rädslan, som jag och alla andra kände,
bli ett gift för hela samhället
och att man övergav det som gjort USA unikt.
CIA:s generalinspektör kom 2004 fram till
att de inte kan bevisa att ett omedelbart hot avbröts
på grund av förbättrade förhörstekniker.
Inga bevis?
Det finns inga bevis. Och det är CIA som säger det. Inte jag.
Det här är grejen med tortyr.
Tortyr ger foglighet, inte samarbete.
Skillnaden mellan foglighet och samarbete, är att med foglighet
kommer de att berätta det man vill höra för att tortyren ska sluta.
Man får inte höra sanningen.
Med samarbete får man fram sanningen.
AMERIKANSKA SENATENS UNDERRÄTTELSEKOMMITTÉ
Det gav lite användbar information
i jakten på förövarna den 11 september,
eller för förhindra nya attacker och grymheter.
De som menar att de förbättrade teknikerna,
om vi talar klarspråk, skendränkning,
inte gav stora mängder med värdefull information,
inser inte sanningen.
Jag är orolig för vilka vi är som land
och vad vi står för och tror på.
USA har alltid varit en förebild
och en inspiration för andra länder i världen.
Om vi utövar tortyr
och gör saker som minskar
och till och med skadar bilden av USA och motiverar våra fiender,
då kan det få stora konsekvenser i framtiden.
Och tänk på vad som skulle hända om, i en annan konflikt, en fiende,
inte en terroristorganisation, tar amerikaner fångar.
Då anser de att de kan göra samma sak som vi har gjort.
Det tog lång tid att förstå.
Guantánamo Bay, och framförallt fängelset där,
var det första militära initiativet utan utträde sedan Vietnamkriget.
USA har hundratals talibaner och al-Qaida-misstänkta i förvar,
och 30 personer till från Afghanistan
levererades idag till Guantánamo Bay på Kuba.
Det totala antalet är nu 110 stycken och fler lär det bli.
Ingen visste hur det skulle sluta.
Hur kunde de smyga sig på oss så här?
Det är ett misslyckande av amerikansk underrättelse.
Idag kan synen av ett flygplan ovanför en,
ljudet av en siren,
till och med morgonposten, skapa misstanke.
För New York var det ännu en dag vid rädslans front
i terroristhysterins skyttegravar.
I Rockerfeller Center fick NBC ett paket med mjältbrand.
Man känner sig så sårbar nu
för man vet inte vad som kommer att hända eller var.
Helgen efter 11 september på Camp David
informerades presidenten om var vi saknade myndigheter,
var vi saknade förmågor,
och vad som krävdes för att förhindra att det hände igen,
för att straffa de ansvariga för attacken.
Det ledde till sådant som Patriot Act.
Patriot Act är en övervakningsinsats
som börjar växa i efterdyningarna av 11 september.
Dessa våldshandlingar mot oskyldiga kränker…
…grunden för den islamiska tron.
Det är viktigt att vi amerikaner förstår det.
Vi har miljontals muslimer som är medborgare i vårt land,
och de utgör en enorm tillgång för vårt land.
Muslimer är läkare, advokater, juristprofessorer,
militärer, entreprenörer, butiksägare,
mammor och pappor,
och de måste behandlas med respekt.
Till och med när president Bush sa:
"Vi klandrar inte en hel religion för det några få gör,"
så började regeringen göra just det.
President Bush skrev under Patriot Act
på fredagen i Vita husets östra rum.
Efter den 11 september började vi se och höra samtal
om att vår underrättelse hade misslyckats.
Byråerna pratade inte med varandra.
Hur kom alla kapare in,
tränades och kom ombord på flygplan utan att nån märkte det?
Från och med idag ändrar vi lagarna om informationsdelning.
Och lika viktigt,
vi ändrar kulturen hos våra myndigheter som bekämpar terrorism.
Det som börjar hända snabbt och skrämmande
är att vi ökar våra investeringar i brottsbekämpning och övervakning.
Man fick tillgång till våra biblioteksregister,
man kan se allt vi läser.
En annan bestämmelse är "sneak and peak"-husrannsakningar.
Patriot Act gjorde det möjligt för polisen att gå in i våra hem
och lämna utan att meddela.
Gå in, se er omkring, lämna vad ni vill,
ta vad ni vill, och jag får inte ut någon dokumentation.
Agenter sökte igenom islamiska hem och företag i Washingtons förorter
efter kopplingar till terrorornätverk.
Det är personligt stötande som muslim.
Det är stötande som amerikan.
Det strider mot kärnan i det vi uppfattade
som integritetsrättigheter i rättighetsförklaringen.
Nationella säkerhetsmyndigheten
tillhör både Pentagon och försvarsdepartementet.
Det är myndigheten som ansvarar för elektronisk övervakning
av alla sorters utländska motståndare.
Den skapades 1952 av president Truman i en presidentorder.
Det var en följd av kodknäckningen i krigstid
som USA utfört under andra världskriget.
Och den har vuxit under årtiondena
till en enorm modern cyber-säkerhet,
cyberoffensiv, kodknäckande, elektroniskt avlyssnande organisation
av ej skådat slag.
Den är den största myndigheten i sitt slag i världen.
Det finns ett före 11 september och ett efter.
Jag var en del av en myndighet som skulle skydda människor.
Och min första dag på jobbet…
Jag får gåshud varje gång jag säger det här.
Jag känner dem just nu, för den dagen är frusen.
Den 11 september var första dagen jag rapporterade till min nya station.
Jag kan spela upp dagen sekund för sekund,
minut för minut, timme för timme.
Men det jag inte kände till den morgonen
var de hemliga besluten som fattades på högsta nivå av regeringen,
och vad regeringen var villig att göra
med rikets säkerhet som ursäkt.
Vad de var villiga att göra långt utanför lagens gränser.
Jack Goldsmith, chef för rådgivande organet OLC.
Jag gick till Vita huset för att läsa in mig på
Stellar Wind-programmet.
Jag gick till David Addington som satte in mig i det.
Det var ovanligt att vicepresidentens ombud
satte in mig i ett hemligt underrättelseprogram.
Addington hade originalbehörigheterna i kassaskåpet på kontoret.
Han sa: "Förbered dig på en chock.
Du ska få veta något du inte kommer att tro på."
Omedelbart, inom några dagar och veckor,
gavs ett muntligt tillstånd för ett program som heter Stellar Wind.
Där använder de NSA:s otroliga makt
och riktar den både utrikes och inrikes.
Vad var Stellar Wind?
Delar är fortfarande hemligstämplade.
Det är ett tillståndslöst avlyssningsprogram
som involverade enorma samlingar metadata
och insamling av innehåll, mycket av det som händer inrikes.
Tänk dig att du har en dator som spårar varje samtal,
när det har mottagits, var det gjordes och mottogs
och hur länge det varade.
Det är metadata.
Stellar Wind hade tre korgar, om jag kan beskriva det så.
Den första korgen är insamling av innehåll av telefonkommunikation
där en agent på CIA
tror att en person i det samtalet är medlem i al-Qaida
eller i samröre med al-Qaida.
De andra två korgarna rörde inte innehållssamling.
De rörde metadata,
i den andra korgen var det telefonmetadata.
Man ser inte innehållet i samtalet,
men man ser numret man ringde och kanske samtalets längd.
Korg tre är en samling metadata från mejl.
Vem man skickade mejl till och från.
Grundtanken var att genom massiv samling av denna metadata,
till och med för icke misstänkta,
skulle man få ett nätverk som gör
att bitarna kan länkas till små bevis som man har om terrorister.
Då får man en mängd information som förhindrar nästa attack.
Det var teorin.
Det är den digitala eran. Vi drunknar i data.
Så NSA sa: "Varför tar vi inte så mycket vi kan?
Wow. Se vad lätt det är. Vi tar allt."
Regeringen inleder utökade specialarrangemang,
som var superhemliga,
med vissa företag som Verizon
och AT&T och andra, för data.
De sopar in allt och hävdar:
"Vi bryter inte mot lagen om vi inte tittar på det."
Det vänder det fjärde tillägget in och ut och upp och ned.
Rättighetsförklaringens fjärde tillägg ger oss rätten till privatliv i våra hem,
möjligheten att undvika att regeringsagenter
störtar in i våra hem utan godkännanden
eller fullmakter, och ta vad de vill de än vill från oss.
Det var den elektroniska versionen
av en obehörig myndighetsrazzia i ens hus.
Mueller kom från en genomgång en dag.
Han ringde och sa: "Dale, det finns ett specialprogram.
Jag vill att du… Ingen vet om det."
Bara fyra, fem eller sex stycken i regeringen."
Jag sa: "Vad handlar det om?" Han sa: "Jag kan inte berätta. Åk."
Jag åkte till Pentagon nästa morgon,
ett säkert ställe där, hade ett möte och informerades om det.
Jag återvände och sa till direktören:
"Jag vet inte om det funkar."
Jag kände mig inte bekväm med det. Jag sa: "Det kommer inte att hålla."
Han sa: "Du får inte berätta för någon."
Jag såg produkten. Jag såg resultatet.
Det programmet gav ingenting produktivt.
Min avdelning
skulle godkänna dess legalitet var sjätte eller sjunde vecka.
Det största problemet med programmet var att det verkade gå helt emot
lagen om underrättelsearbete mot främmande makt.
Det är en väldigt komplicerad lag,
men den verkar inte tillåta det som höll på att ske.
Istället för att gå till kongressen och få lagarna ändrade,
forcerade administrationen några
och tolkade en del av dem så att de kunde strunta i dem.
I mars 2004 uttryckte Jack Goldsmith, som var OLC:s nya chef,
oro över aspekter med Stellar Wind.
Han sa: "Jag kan inte hitta juridiskt stöd för denna aspekt av Stellar Wind,
och vi kanske måste avsluta det."
-Avsluta programmet? -Avsluta något.
Jag hade bestämt att ungefär hälften av det kunde fortsätta
och ungefär hälften av det kunde inte fortsätta.
Jag hittade ingen juridisk grund för det.
När jag meddelade Vita huset
att jag inte kunde godkänna en stor del av övervakningsprogrammet,
blev David Addington arg på mig och sa:
"Då får du blodet från de 100 000 personer
som dör i nästa attack på dina händer."
Han trodde att jag hade fel och att det skulle inträffa.
Det behövde han inte säga till mig.
Jag kände samma känsla och det tyngde mig mycket.
Jag ringde Andy Card. Andy kom tillbaka tidigare från semester.
Vi träffade vicepresident George Tenet och Michael Hayden.
Vi pratade om det.
Det här var ett väldigt viktigt program,
ett av de viktigaste och effektivaste programmen
regeringen hade för informationsinsamling.
Så tanken på att vi skulle avbryta något, det var allvarligt.
Justitieminister Ashcroft godkände mitt beslut.
Det var otroligt eftersom Ashcroft hade godkänt
det bredare programmet efter OLC:s rekommendationer.
Det var modigt gjort, han gav med sig.
Och han var inte glad över det, men han övertalades.
Några timmar efter att Ashcroft undertecknat det
hamnade han på sjukhus med bukspottkörtelinflammation.
Han fick ta bort gallblåsan, han behövde opereras.
Han var väldigt sjuk, det var inte säkert att han skulle överleva.
Vi jobbade emot… Jag tror att den 11 mars var datumet
då det befintliga tillståndet skulle upphöra.
När det finns ett hål i samlingen vet man inte vad man missar.
Jag pratade med presidenten.
Han var orolig för vi började höra rykten om
att något stort skulle hända.
Om vi inte har justitiedepartementets underskrift
kommer telekombolagen inte att samarbeta med oss.
-Vi borde ringa Ashcroft. -Ni ska till sjukhuset.
Vi ska till sjukhuset.
Presidenten bad mig och Alberto åka till sjukhuset
och berätta vad som pågick.
Vi skulle ta med ett dokument och fråga om han kunde skriva på det.
Jag skyndade till sjukhuset, sprang upp för trappan och gick in.
Ashcroft låg på intensiven. Det var slangar överallt.
Hans ögon var nästan slutna och han var väldigt grå.
Han såg inte alls frisk ut.
Jag hade inte varit där länge
innan Alberto Gonzales och Andrew Card, Vita husets stabschef, kom in.
De hade Stellar Wind-godkännandet med sig,
och de bad Ashcroft att skriva på det.
Andy och jag gick till John Ashcrofts rum och John låg i sängen.
Han såg helt klart svag ut och blek.
Det var inte klart att han förstod vad vi pratade om.
Han var inte helt klar. Han sa inte mycket och han såg hemsk ut.
Jag visste inte vad som väntade.
De kom in med sin begäran, och det mest fantastiska hände.
Ashcroft, till min förvåning,
reste sig upp lite grann från sängen
och sa:
”Jag håller med om justitiedepartementets beslut.”
Han klargjorde att han inte uppskattade att de kom till intensivvårdsrummet
och störde honom.
Sen kollapsade han ner i sängen.
Jag var säker på att han skulle dö.
Justitiedepartementets åsikt var att det här programmet
inte hade varit lagligt.
Det var ett försök från Vita huset att få honom att ändra sig.
Vi tackade honom och gick.
Vi kom tillbaka till Addington och sa att det inte gått bra.
Ingen signatur.
President Bush godkänner hela programmet.
Han trotsar vårt råd, som han får göra. Han är president.
Hela regeringen började försvinna.
Många skulle säga upp sig på justitiedepartementet.
Programmet skulle ha avslöjats och allt hade blivit värre för dem,
även på säkerhetsfronten.
Det var därför de backade.
Inget sånt har hänt i amerikansk historia
på så många nivåer.
Jag var så oerhört rasande
på Vita husets hemlighetsmakerier och kontroll.
De ville inte att vi skulle göra en grundlig och riktig granskning.
De fick svaret de ville ha tidigt, och de ville inte ha det granskat efteråt.
De var inte uppriktiga mot oss.
Jag började slå larm internt, genom flera kanaler.
Jag konfronterade huvudadvokaten som hade tillgång till programmet.
Jag rapporterade det till generalinspektören på NSA.
I februari 2006 gick jag till pressen med oklassificerad information
om den inhemska övervakningsregimen.
De beslutade sig för att göra det svårt för mig.
Men vi har alla moraliska agendor.
Vi har förmågan att göra våra val.
Vi kan också välja hur vi ska reagera på saker som händer.
Jag bevittnade en ovanlig tid
och jag kom ut ur mörkret.
Jag tänkte inte bara sitta och se det hända.
Jag skulle ha ångrat mig.
Stellar Wind var kontroversiellt, men lagen ändrades inte.
Kongressen förnyade övervakningslagen
och i vissa avseenden utvidgades övervakningen.
Obama-regeringen ändrar vissa saker,
men lagen förändrades inte.
Regeringens enorma övervakningskraft har fortsatt
och har godkänts till stor del även efter avslöjandena.
De agerade superaggressivt efter 11 september
och de var rädda.
De hade ingen koll på vad fienden hade för sig.
I ren panik gjorde de allt de kunde för att samla information.
De gjorde det på ett sätt som bröt mot lagen.
All makt utan begränsningar leder alltid till missbruk.
Folk ville inte vara mjuka efter 11 september.
Och mer rakt på sak så ville de nog banka skiten ur folk.
Det var ilska. Skulle inte du vilja slå någon
som mördade 3 000 människor?
Vem var inte arg?
Men vi väljer ledare som ska behålla lugnet,
se långsiktigt och skydda värderingarna
som vi hävdar att vi behandlar som samhällets organiserande princip.
Att faktiskt skydda dem, så att världen vi lever i,
efter att krisen har passerat,
inte är så radikalt annorlunda mot den vi kom från.
Krama pappa.
Tusentals amerikanska militärer är på väg till avlägsna platser.
Tio dagar efter min examen gick jag med i marinkåren.
Vad jag hade gett mig in i
förstod jag inte förrän första dagen i strid.
Undertexter: Sarah Wallin Bååth