‎În Zona Zero, munții de moloz ‎încă marchează peisajul.
‎Căutarea rămășițelor e prioritară, ‎dar e o sarcină înfiorătoare.
‎Nu eram deloc pregătit ‎să găsesc un cadavru.
‎Nu e un sentiment ușor.
‎Când sapi și găsești semne de viață,
‎iar când spun asta, ‎mă refer la o poză de familie,
‎la pantofi, dar când găsești un pantof
‎îți dai seama că acesta aparține cuiva.
‎Nu e vorba că nu îți dorești…
‎însă atunci îți spui ‎că persoana nu mai e în viață.
‎Știam că provocarea supremă ‎a departamentului de poliție
‎avea să fie recuperarea, identificarea
‎și anunțarea aparținătorilor ‎în momentul găsirii celor dragi lor.
‎Posterele celor dispăruți ‎mi s-au părut cele mai dureroase,
‎faptul că oamenii nu știau ‎dacă sunt în viață sau blocați pe undeva.
‎Voiau doar să fie găsiți.
‎Fiul meu e Mark Zeppelin. ‎Lucra la etajul 104.
‎Aștept să apară de undeva.
‎A mers ieri la muncă?
‎Da, m-a sunat de acolo chiar la ora nouă.
‎Mi-a spus că mă iubește și cam atât.
‎Dacă știți ceva de el sau dacă îl vedeți, ‎se numește Andrew Stern.
‎Dacă aflați ceva de el, vă rog!
‎Soția, mama și cei dragi așteaptă ‎vești de la el.
‎Vă rog să-i lăsați să treacă.
‎Inițial, pe lista celor dispăruți apăreau ‎și mulți pompieri, inclusiv eu.
‎La început, când încă ne așteptam ‎să găsim supraviețuitori,
‎oamenii își asumau riscuri enorme
‎în încercarea de a-i recupera în viață.
‎Puneți-vă în locul lor. ‎Dacă era o rudă de-a voastră.
‎Acești pompieri sunt frații noștri.
‎Polițiștii sunt frații noștri,
‎iar pe civili am jurat să-i protejăm.
‎Echipele de recuperare stăteau ‎pe munți de moloz
‎înalți uneori de șase sau șapte etaje.
‎Focul a continuat să ardă ‎în Zona Zero luni la rând.
‎Tot timpul cât ne-am aflat acolo, ‎a existat riscul surpării.
‎Am fost instruiți ca la auzul fluierului
‎să fugim, deoarece exista riscul surpării. ‎Și fluierul s-a auzit de mai multe ori.
‎Dar la semnalul următor, ‎toți reveneau la posturile lor.
‎Aveam câini care căutau cadavre, ‎pompieri, polițiști.
‎Eu și alți câțiva ‎ne întorceam zilnic acolo.
‎Am fost unul dintre supervizorii ‎Agenției de detectivi de la morgă.
‎Treaba noastră era să recuperăm, ‎să identificăm
‎și să anunțăm familiile.
‎Odată ce erau aduși la morgă,
‎treceau prin procesul de identificare.
‎Acum 20 de ani, identificarea se făcea
‎cu ajutorul amprentelor, fișelor dentare, ‎tatuajelor, cicatricilor
‎sau al altor semne distinctive.
‎Procedeul de identificare ADN a apărut ‎câteva săptămâni mai târziu.
‎THOMAS LANGONE ‎UNITATEA DE URGENȚĂ NYPD
‎Eu și fratele meu ‎n-am fost anunțați oficial că a dispărut.
‎Așteptarea a fost foarte lungă.
‎Tatăl meu obișnuia ‎să monitorizeze trei stații.
‎Monitoriza stația secției, a FDNY ‎și a Diviziei de Operațiuni Speciale.
‎A auzit de atacurile din 11 septembrie ‎și a fugit din Queens în Manhattan.
‎Tatăl meu făcea parte ‎din echipa de salvare din Turnul Doi.
‎A spus că ne vedem mai târziu, ‎a intrat în Turnul Doi,
‎apoi am aflat că acesta s-a prăbușit.
‎Bruce a fost trimis ‎imediat ce primul avion a lovit.
‎Era miezul nopții.
‎Am auzit o bătaie la ușa de la bucătărie.
‎Era locotenentul lui Bruce, Charlie,
‎prieten și coleg pompier.
‎Și…
‎Charlie a început ‎cu o conversație politicoasă,
‎însă, în cele din urmă, ‎l-am rugat să recunoască.
‎Și mi-a spus că e dat dispărut.
‎În ziua de Paște, au sunat ‎să mă anunțe că au găsit niște obiecte
‎aparținând Diviziei 41 și ceea ce ‎presupuneau că e trupul lui Bruce.
‎M-au întrebat ‎dacă vreau să asist la scoaterea lui.
‎Am refuzat.
‎Era o imagine ‎căreia nu-i puteam face față.
‎Nimic nu avea ‎să schimbe faptul că se dusese.
‎Familia noastră a decis ‎destul de rapid să țină o înmormântare.
‎NYPD obișnuiește să efectueze ‎zborul celor dispăruți în aceste cazuri.
‎Când am văzut elicopterele deasupra, ‎mi-am dat seama că tata s-a dus de tot
‎și că nu avea să se întoarcă.
‎Că s-a terminat pe veci.
‎Nu i-am recuperat pe tata ‎și pe unchiul meu.
‎Pe 11 septembrie ‎au fost uciși 343 de pompieri,
‎37 de agenți de poliție ‎de la Autoritatea Portuară
‎și 23 de agenți de poliție NYC.
‎Asta înseamnă 403 în total,
‎cea mai mare pierdere ‎din rândul salvatorilor din istoria SUA.
‎Și, din păcate, până în prezent,
‎40% dintre cei dispăruți ‎au rămas neidentificați
‎și probabil că așa vor rămâne.
‎UN SERIAL DOCUMENTAR NETFLIX
‎PARTEA A III-A ‎LATURA ÎNTUNECATĂ
‎SEDIUL FEDERAL ‎JACOB K. JAVITS
‎FILIALA FBI ‎NEW YORK
‎În dimineața de 11 septembrie, ‎eram de față când al doilea avion a lovit.
‎Am reușit să intrăm într-o clădire,
‎și să fim puși la curent ‎de unul dintre superiorii noștri.
‎Brigada noastră primise acest caz
‎și încercam să corelăm ‎informațiile primite.
‎Dar, desigur, ‎toți de la sediul din New York
‎și toți agenții FBI lucrau la acest caz.
‎Voiam să aflăm ‎ce s-a întâmplat în acea zi,
‎cine a comis acele atacuri, ‎cine a fost în spatele lor.
‎Mai mult de atât, ‎voiam să ne asigurăm că nu vor urma altele
‎Urmăream fiecare pistă.
‎Nici eu. Vreau doar să ies din D.C.
‎Zborul 77 a lovit Pentagonul.
‎Mi-a fost desemnat Zborul 77, ‎trebuia să-i anchetez
‎pe cei cinci teroriști din avion ‎și să aflu totul despre ei.
‎Zborul 77 a decolat ‎de pe Aeroportul Dulles, Virginia de Nord.
‎Asemenea celorlalte zboruri din acea zi, ‎avea ca destinație Coasta de Vest.
‎În fiecare avion se afla câte un terorist.
‎În Zborul 77 se afla Hani Hanjour.
‎Aveau alături și așa-numiții ‎„teroriști de forță”.
‎Ei erau responsabili ‎de supunerea prin forță a pasagerilor…
‎pentru a permite deturnătorului ‎să ajungă în carlingă
‎și să preia controlul avionului.
‎Iar în Zborul 77, ‎acești teroriști de forță
‎au fost trei frați, Khalid al-Mihdhar, ‎Salem al-Hazmi, Nawaf al-Hazmi,
‎plus Majed Moqed.
‎Echipa s-a străduit mult ‎să pună cap la cap,
‎cronologic, aproape zi cu zi, ‎activitatea teroriștilor.
‎Am încercat să identificăm ‎toți pașii urmați de aceștia.
‎Khalid al-Mihdhar și Nawaf al-Hazmi ‎fuseseră antrenați
‎într-o tabără de instruire al-Qaida ‎din Afganistan…
‎și fuseseră aleși de bin Laden
‎pentru ceea ce era cunoscută ‎în al-Qaida ca „Operațiunea avioanelor”.
‎Nu locuiseră în Statele Unite.
‎Nu mai fuseseră în Statele Unite.
‎Nu știau prea multă engleză.
‎Dar la finalul anului 1999, ‎la indicația lui Khalid Sheikh Mohammed,
‎autorul planului atacurilor din 9/11,
‎și-au început călătoria ‎spre Statele Unite.
‎Au trecut în Kuala Lumpur.
‎CIA era tot mai îngrijorată ‎de amenințarea al-Qaida
‎și a aflat de întâlnirea din Kuala Lumpur, ‎Malaysia, din ianuarie 2000,
‎dintre Al-Mihdhar, al-Hazmi ‎și deturnători,
‎fiind ultima interacțiune dintre aceștia
‎și ultima parte a instructajului ‎înainte să plece spre SUA.
‎CIA a aflat că aveau vize americane.
‎Khalid al-Mihdhar și Nawaf al-Hazmi
‎sunt primii teroriști ‎care au intrat în SUA.
‎CIA era pe urmele ‎unor adepți ai lui Bin Laden,
‎întrucât acesta declarase război SUA ‎în mai multe rânduri.
‎Întâlnirea din Malaysia ‎a fost un important punct de pornire,
‎unde cei însărcinați
‎cu executarea acestor atacuri ‎au primit undă verde
‎și au pus la punct diferite mecanisme ‎și diferite arme de atac
‎pe care le credeau esențiale ‎pentru a reuși.
‎Atunci au stabilit ‎cea mai bună metodă de intrare în SUA,
‎cu vize de studenți ‎înscriși la academii de zbor.
‎SEDIUL CENTRAL CIA
‎Informația că acei indivizi
‎au ajuns în SUA ‎la scurt timp după aceea
‎nu a fost comunicată ‎către FBI în timp util.
‎În acea perioadă,
‎CIA opera cu informații din exterior,
‎iar FBI combătea terorismul în SUA.
‎Și, în mod ciudat, ‎informațiile nu erau transmise rapid.
‎A existat chiar și o circulară
‎prin care se cerea comunicarea ‎informațiilor dinspre CIA spre FBI.
‎Acest lucru nu s-a întâmplat.
‎- N-au trimis circulara? ‎- Nu.
‎Dacă guvernul american funcționa ‎cum trebuia,
‎iar sistemele CIA și FBI erau integrate, ‎ar fi știut că sunt membri al-Qaida,
‎i-ar fi supravegheat ‎la întâlnirile din Malaysia
‎și ar fi aflat de sosirea acestora în SUA. ‎Dar asta nu s-a întâmplat.
‎Nu sunt convins că, ‎dacă informațiile ar fi fost transmise,
‎cineva ar fi pus totul cap la cap.
‎A existat această falie, această scăpare,
‎o lipsă de comunicare care unii pot spune ‎că a permis producerea atacurilor.
‎Să zicem că e posibil.
‎VIZA APROBATĂ A LUI MOHAND AL-SHEHRI ‎23 OCTOMBRIE 2000
‎A fost o ocazie ratată.
‎Dacă CIA ar fi transmis la timp ‎acele informații către FBI,
‎am fi început să-i supraveghem ‎pe cei doi indivizi.
‎Am urmărit toate pistele posibile,
‎am făcut toți pașii necesari ‎în ancheta noastră.
‎La fel am fi făcut ‎cu orice informație primită,
‎mai ales dacă am fi aflat de existența ‎unor membri al-Qaida în SUA.
‎În 12 septembrie,
‎a fost ridicată o Toyota Corolla ‎de la Aeroportul Dulles.
‎Mașina era înmatriculată pe Nawaf al-Hazmi ‎la o adresă din San Diego.
‎FBI s-a deplasat ‎la acea adresă din San Diego.
‎15 IANUARIE 2001
‎Știm că au sosit în Los Angeles ‎în 15 ianuarie.
‎Pe 1 februarie, au fost văzuți ‎la un restaurant din Los Angeles,
‎unde s-au întâlnit ‎cu un saudit pe nume Omar al-Bayoumi.
‎Omar al-Bayoumi ‎e un personaj misterios și ciudat.
‎E student în ultimul an ‎și nu pare să frecventeze cursurile.
‎E plătit de guvernul saudit ‎prin intermediul unui antreprenor,
‎dar nu lucrează pentru el.
‎Nu pare să aibă nevoie de bani.
‎Mulți dintre cei care nu-l considerau ‎implicat în atacuri
‎îl suspectau de spionaj ‎pentru agenția saudită de informații.
‎Nu era considerat agent cu acte în regulă, ‎ci mai degrabă informator.
‎S-a întâlnit cu deturnătorii, ‎le-a spus că locuiește în San Diego
‎și că pot să-l caute ‎în caz că ajung în zonă.
‎Exact asta au făcut.
‎I-a ajutat să se instaleze.
‎I-a ajutat să-și deschidă un cont bancar,
‎să-și închirieze ‎un apartament în complexul
‎în care locuia cu familia lui.
‎A spus că i-a ajutat ‎din ospitalitatea islamică.
‎Noi bănuiam ‎că nu a fost o întâlnire accidentală.
‎Trebuie să fi fost plănuită.
‎Au petrecut timp cu un alt personaj-cheie, ‎Anwar al-Awlaki.
‎un imam yemenit stabilit la acea vreme ‎în San Diego.
‎Câțiva ani mai târziu, ‎a devenit un important lider al-Qaida.
‎10 MAI 2000
‎Al-Hazmi și al-Mihdhar s-au mutat ‎la o pensiune în vara lui 2000,
‎condusă, în mod ironic, ‎de un informator FBI.
‎Informatorul FBI era un domn vârstnic, ‎un văduv care locuia singur.
‎O serie de tineri chiriași musulmani ‎au stat la el.
‎ORAȘUL LEMON GROVE ‎BUN VENIT!
‎Nu păreau suspecți.
‎Nu ar fi făcut nimic ‎care să dea cuiva de bănuit
‎și să anunțe poliția sau autoritățile.
‎În timpul petrecut în San Diego, ‎Nawaf al-Hazmi a dus o viață normală.
‎A lucrat câteva săptămâni la o benzinărie, ‎juca fotbal cu prietenii.
‎Au încercat ‎să ia lecții de zbor în San Diego.
‎N-aveau o engleză destul de bună ‎pentru a urma cursul.
‎Din cauza barierei lingvistice,
‎niciunul nu s-a descurcat ‎la cursurile de zbor,
‎așa că au devenit deturnători de forță.
‎Zacarias Moussaoui e un francez
‎care a stat o vreme în Anglia ‎și s-a antrenat în Afganistan.
‎A urmat și el cursuri de zbor în SUA.
‎Era un tip instabil, vorbăreț și agitat, ‎așa că a devenit ușor suspect.
‎La un moment dat, ar fi spus
‎că nu-l interesează să învețe aterizarea.
‎Voia doar să învețe ‎să piloteze avioane mari.
‎A achiziționat ‎și filmări din cabina de pilotaj.
‎Aceste filmări fuseseră achiziționate
‎de la vânzătorul ‎la care au apelat și alți deturnători.
‎Serviciul de Imigrări l-a ridicat ‎și l-a dus în arest.
‎Se crede ‎că ar fi jucat și el rolul de deturnător,
‎dacă nu ar fi fost arestat de Serviciul ‎de Imigrări în august al aceluiași an.
‎E o altă ocazie ratată,
‎deoarece existau informații ‎care-l legau de Ramzi bin al-Shibh,
‎coordonator al atacurilor.
‎Un tip din Germania.
‎Dacă FBI-ul ar fi avut acces ‎la computerul său,
‎ar fi putut afla planul acestuia din timp.
‎MOHAMED ATTA ‎DETURNĂTOR 11 SEPTEMBRIE
‎Mohamed Atta, comandantul de operațiuni, ‎s-a văzut cu Ramzi bin al-Shibh
‎și cu alte elemente logistice ‎ale organizației al-Qaida,
‎pentru a confirma că totul e pregătit.
‎LIDER MILITAR AL-QAIDA ‎LOCOTENENT SENIOR AL-QAIDA
‎AUTORUL PLANULUI
‎ZACARIAS MOUSSAOUI - POTENȚIAL DETURNĂTOR ‎RAMZI BIN AL-SHIBH - CONSPIRATOR
‎MOHAMED ATTA ‎DETURNĂTOR-ȘEF
‎Dintre cei 19 atacatori,
‎15 erau teroriști de forță, ‎iar patru erau piloți.
‎Fuseseră aleși cu mare grijă.
‎Erau de mare încredere pentru al-Qaida
‎și nu ar fi renunțat ‎la ceea ce părea o operațiune imposibilă,
‎o lovitură în inima SUA.
‎A fost nevoie de trei ani ‎de plănuiri amănunțite,
‎întâlniri în toată lumea,
‎alegerea cu grijă ‎a 19 deturnători și piloți
‎și orchestrarea fiecărei mișcări ‎a acestora.
‎7 SEPTEMBRIE 2001
‎În zilele de dinainte de 11 septembrie,
‎echipele de deturnători au început ‎să se mute,
‎pentru a fi mai aproape ‎de orașele de decolare.
‎Îi vedem pe deturnătorii Zborului 77
‎mutându-se din New Jersey în Maryland, ‎pentru a fi mai aproape de Dulles.
‎Vedem echipa Zborului 93 ‎apropiindu-se de aeroportul Newark,
‎de unde a decolat Zborul 93.
‎Și vedem atacatorii Zborului 11 ‎și ai Zborului 175
‎migrând spre Boston.
‎În dimineața zilei de 11 septembrie,
‎echipele de deturnători ‎sosesc la aeroport.
‎Trec prin controlul de securitate ‎al aeroportului.
‎Presupunem că erau dotați ‎cu cuțite cu lamă scurtă,
‎acestea fiind permise la îmbarcare.
‎Au trecut prin controlul de securitate ‎fără probleme
‎și s-au îmbarcat.
‎În anii '80 și '90, ‎nu exista voință politică.
‎Oamenii erau aruncați în aer, ‎avioanele erau deturnate.
‎Totul era în afara SUA.
‎Victimele nu erau numeroase. ‎Erau atacuri urâte, sângeroase,
‎dar nu reprezentau ‎o problemă de securitate națională.
‎Înainte de 11/9, John Ashcroft zicea: ‎„Iată prioritățile noastre.
‎Pe asta ne vom concentra.”
‎Acestea erau: arme, droguri, ‎drepturile civile,
‎protecția prizonierilor.
‎Și ne întrebam: „Vom fi atacați. ‎Când ne ocupăm de terorism?”
‎Dar ne-a scăpat.
‎Cred că se afla pe locul 15 ‎pe lista noastră.
‎Nu-mi venea să cred.
‎15 SEPTEMBRIE 2001
‎Echipa Securității Naționale ‎era la Camp David, vorbind despre eșecuri.
‎Acești oameni plănuiau atacurile ‎de ceva vreme din interiorul țării.
‎Trebuia să devenim mai buni ‎la obținerea de informații.
‎Cum să facem asta? ‎Am vorbit despre capturarea infractorilor.
‎Care e cea mai bună cale ‎de a obține informații de la ei?
‎Ar fi nepotrivit ‎să vorbesc despre chestiuni operaționale,
‎despre anumite detalii
‎sau despre genul de activități ‎pe care le vom întreprinde de acum.
‎Avem parte, desigur, ‎de cea mai bună armată din lume.
‎Are o gamă largă de capacități.
‎Poate foarte bine să aibă parte de misiuni
‎legate de această strategie.
‎Trebuie să acționăm ‎și pe latura întunecată.
‎Vom petrece timp în umbră, ‎în lumea informațiilor.
‎Mare partea din misiune
‎va trebui să se desfășoare în liniște, ‎fără discuții,
‎folosind surse și metode disponibile ‎agențiilor de informații.
‎Dacă vrem să reușim.
‎Încă din timpul administrației Ford, ‎când Cheney era șef de personal,
‎cel puțin de atunci, acesta a reușit ‎să dezvolte o imagine solidă
‎a atribuțiilor constituționale ‎ale președintelui,
‎mai ales când acestea aveau legătură ‎cu securitatea națională și războiul.
‎El considera că atunci când e vorba ‎de război și securitatea națională,
‎președintele ia toate hotărârile.
‎Poate face tot ce consideră că e necesar. ‎Iar Congresul nu-i poate sta în cale.
‎Iar dacă face asta, ‎președintele îl poate ignora.
‎Așa vedea el legea.
‎Era o viziune absolutistă a puterilor ‎președintelui pe timp de război.
‎E vital să ne folosim ‎de toate mijloacele de care dispunem
‎pentru a ne atinge obiectivul.
‎Mi s-a părut înspăimântător.
‎Era înspăimântător ‎să-l auzi pe vicepreședintele Americii
‎spunând asta public, la o emisiune TV.
‎În loc să calmeze națiunea, ‎în loc să detensioneze situația,
‎creștea presiunea și miza.
‎Mă temeam că vom lua decizii ‎în detrimentul nostru.
‎Un lucru e sigur: când emoțiile sunt mari, ‎rațiunea e la pământ
‎și se iau decizii greșite.
‎Nu vom negocia cu teroriștii, ‎nu vom cădea la pace.
‎Nu va exista o conviețuire pașnică.
‎Fără negocieri, fără summit.
‎Zero comunicare cu teroriștii.
‎AFGANISTAN
‎MAZAR-I-SHARIF ‎DECEMBRIE 2001
‎Nu sunt membru al-Qaeda. ‎Sunt student.
‎Deținuții au un comportament adecvat.
‎Folosim forța cu măsură.
‎Îi tratăm cu demnitate și respect.
‎În 2001, au început să fie capturați ‎mulți prizonieri în Afganistan.
‎Engleză.
‎Sunt reporter la Al Jazeera Report.
‎Ascultați-mă, vorbiți cu comandantul.
‎Sunt de la Al Jazeera Raport, ‎am venit din Kandahar,
‎dar mi-am pierdut camera în Kunduz.
‎Nu sunt mujahedin. Vedeți?
‎SUA oferea recompense materiale mari
‎pakistanezilor și afganilor
‎în schimbul persoanelor ‎care se potriveau unui anumit profil.
‎Am aruncat fluturași ‎deasupra Afganistanului
‎în care scria: „Veți deveni bogați ‎dacă-i predați pe acești oameni.
‎Veți avea bani să vă hrăniți satul,
‎familia și tribul timp de un an ‎dacă identificați aceste persoane.”
‎Și am primit răspunsuri
‎despre sute și sute de persoane.
‎Odată capturați,
‎opțiunile erau limitate, ‎deoarece nu-i puteai ucide.
‎Nu puteam să-i eliberăm, ‎deoarece știam că se vor întoarce.
‎A trebuit să găsim ‎o soluție pentru cei capturați.
‎Generalul Tommy Franks considera ‎că trebuia să avem un impact limitat
‎în Afganistan ‎și că trebuia să-i asigurăm pe afgani
‎că nu aveam de gând să rămânem.
‎Închisorile ar fi avut ‎un impact foarte mare
‎și nu avea niciun sens ‎să construim așa ceva.
‎Am eliminat acea idee.
‎Am purtat discuții cu alte țări.
‎Nu erau interesate ‎să-și repatrieze teroriștii.
‎Ne-am îndreptat atenția spre SUA.
‎Am purtate unele discuții superficiale ‎despre Leavenworth, Alcatraz…
‎- Alcatraz? ‎- Discuții superficiale.
‎A adus-o cineva în discuție.
‎Am luat în calcul și închisoarea ‎de maximă siguranță Florence, Colorado.
‎Dar trecuseră doar câteva săptămâni ‎de la atacuri.
‎Nu știam dacă americanii vor înțelege ‎alegerea noastră.
‎Ne făceam griji și pentru drepturile ‎pe care le aveau persoanele aduse în SUA.
‎M-a sunat cineva din armată ‎și mi-a spus:
‎„Ne vom ocupa de penitenciare. ‎Ni te alături?”
‎Nu știam ce anume va urma.
‎PRIZONIERII SOSESC ÎN CUBA
‎IANUARIE 2002 - MIAMI HERALD
‎Pentagonul a decis să înființeze ‎un centru de detenție în Guantánamo.
‎Guantánamo e parte din teritoriul cubanez.
‎E în colțul sud-estic al Cubei.
‎Tratatul care a pus capăt războiului ‎hispano-american a dat independență Cubei.
‎Dar partea înțelegerii ‎a fost să păstrăm Guantánamo.
‎Legal, aveam drept permanent ‎de închiriere.
‎Așadar, am închiriat Guantánamo, ‎deși doar noi puteam anula contractul.
‎S-a căutat echivalentul legal ‎al legii Cosmosului.
‎Guantánamo avea să fie ‎un loc unde nu se aplică nicio lege.
‎Era „Tărâmul nimănui”, ‎„Insula diavolului”.
‎Am zburat în Guantánamo ‎pentru o prezentare de o zi sau două.
‎Cât am fost acolo, ‎au scos câțiva prizonieri la aer.
‎Au ieșit la iveală
‎niște filmări înfiorătoare cu deținuții,
‎unii dintre ei fiind urcați în avion.
‎Erau legați, purtau cagule,
‎legați cu cătușe între ei
‎și forțați la un marș ‎care numai uman nu părea.
‎În hangar, cineva a întrebat: ‎„Pe cine trimit?”
‎I s-a răspuns: „Pe cei mai răi ‎dintre cei mai răi.”
‎Vorbeau despre primii 20 de bărbați.
‎Nu sunt oameni simpatici.
‎Unii și-au declarat public
‎intenția de a ucide un american ‎înainte să părăsească Guantánamo.
‎Nu le vom da acea satisfacție.
‎Mulți credeau că deținuții ‎se asemănau cu Hannibal Lecter,
‎că erau niște teroriști sinucigași ‎și fanatici.
‎Sunt oameni care ar roade un tub hidraulic ‎pentru a doborî un C-17.
‎Au fost legați de podea, ‎li s-a cerut să stea în fund,
‎li s-a pus cagulă ‎și au fost izolați senzorial.
‎Purtau ochelari, căști, ‎mănuși pentru cuptor și erau încătușați.
‎Au fost transportați ca o marfă oarecare ‎în Guantánamo.
‎Lumea urma să-i vadă pe acei bărbați ‎zece zile mai târziu,
‎când Pentagonul avea să publice imagini ‎cu cei 20 de bărbați din celulă.
‎Aceștia sunt ei în prima zi.
‎- Sunt îngenuncheați… ‎- Stau în genunchi.
‎Sunt 20 de ființe umane în acea poză. ‎Sunt toți cei 20.
‎Pentagonul a publicat fotografia ‎din mai multe motive,
‎iar Europa și-a arătat dezaprobarea, ‎numind-o „tortură”.
‎Odată cu sosirea primului transport ‎și apoi a următoarelor,
‎ne-am dat seama că răul nu a trecut.
‎Nu erau suspecții al-Qaida ‎căutați de noi.
‎Erau doar niște fermieri.
‎Nu erau prizonieri de război.
‎Erau niște oameni simpli.
‎De la începutul Guantánamo, ‎Pentagonul a dat ordinul
‎să nu fie numiți „prizonieri”.
‎Dacă îi numeau prizonieri, ‎trebuiau tratați
‎conform Convenției de la Geneva, ‎ce protejează prizonierii de război.
‎De aceea avem deținuți, nu prizonieri.
‎Ați fost trimiși aici
‎deoarece suspectăm ‎că sunteți talibani sau membri al-Qaida.
‎Unii spuneți că nu sunteți ‎nici talibani, nici parte din al-Qaida.
‎Vă spun că în America domnește legea ‎și că veți fi auziți și judecați corect.
‎- Respectăm Convenția de la Geneva. ‎- Ce înseamnă asta?
‎Înseamnă că urmăm ordinele ‎venite de la Washington D.C.
‎Veți descoperi că-i tratăm foarte uman.
‎Într-o circulară a dv. ‎ați folosit cuvântul „depășit”
‎apropo de unele prevederi ‎ale Convenției de la Geneva.
‎La ce vă refereați?
‎Am folosit „depășit”
‎pentru a evidenția faptul ‎că aceasta a fost scrisă
‎în tipul războiului dintre națiuni,
‎nu dintre un stat și o grupare teroristă ‎cum e al-Qaida.
‎Noi, avocații, am făcut o înaintare
‎pe baza unei circulare ‎a Procurorului General
‎că aceasta nu se aplică,
‎deoarece al-Qaida nu era o națiune ‎semnatară a Convenției de la Geneva,
‎iar talibanii își pierduseră dreptul ‎de a fi protejați ca prizonieri de război.
‎Pentru a avea parte de acea protecție,
‎trebuia să porți uniformă în luptă, ‎să ții armele la vedere,
‎să lupți într-o structură ierarhică.
‎Nu poți să ucizi civili la întâmplare
‎și să te aștepți să ai parte ‎de privilegiile unui prizonier de război.
‎Decizia administrației Bush din 2002,
‎aceea că deținuții teroriști ‎nu au drepturi de niciun fel,
‎că nu sunt considerați persoane, ‎nu e corectă.
‎De fapt, sunt protejați de Convenția ‎de la Geneva, mai exact de Articolul 3.
‎Li se refuză ‎drepturi fundamentale ale omului,
‎dreptul la un avocat și la ‎habeas corpus.
‎Deținuții erau expuși la căldură, ‎soare, vânt, gândaci.
‎Existau două găleți.
‎O găleată pentru apă potabilă, ‎una pentru excremente.
‎Aveau un acoperiș,
‎trei pereți și o poartă.
‎Era echivalentul unui țarc militar.
‎Exista un efort simultan, ‎venit în special dinspre Casa Albă
‎și a biroului vicepreședintelui, ‎de a aplica tortura.
‎Nu cred că e o exagerare să spun asta.
‎Începând din 2002,
‎au fost capturați primii deținuți ‎de valoare, cum ar fi Abu Zubayadah,
‎care conducea o pensiune ‎sau o stație intermediară
‎pentru cei care urmau ‎să se alăture al-Qaida
‎sau talibanilor din Afganistan.
‎Era foarte valoros ‎din punct de vedere al informațiilor.
‎Știa mulți oameni care veneau și plecau.
‎FBI-ul l-a interogat ‎și a obținut multe informații.
‎Ali Soufan, agentul FBI, ‎ajunge să-i trateze rănile
‎și să dezvolte noi metode de interogare
‎prin care obține încrederea deținutului.
‎Am început să-i arestăm ‎și să vorbim cu ei.
‎Interogatoriul nu e o mare filosofie.
‎Există multe metode de interogare,
‎iar guvernul SUA ne-a instruit ‎pentru așa ceva.
‎Am fost instruiți ‎să obținem informații secrete
‎de la surse umane.
‎Autoritățile americane fac acest ‎lucru tot timpul.
‎CIA-ul, armata și FBI-ul
‎au interogat suspecții din cazul ‎bombardării ambasadei africane
‎și al atacului asupra USS Cole,
‎dar și în diferite alte cazuri ‎din întreaga lume.
‎Soufan obține rezultate,
‎identificându-l pentru prima dată ‎pe Khalid Sheikh Mohammed.
‎A fost foarte mediatizat ‎ca fiind creierul din spatele atacurilor.
‎Dar nici măcar în primăvara lui 2002 ‎nu știam cine a orchestrat atacurile.
‎Primul care a dat această informație
‎a fost Abu Zubayadah.
‎Succesul FBI se remarcă ‎prin obținerea de informații,
‎supunându-l mai apoi pe Abu Zubayadah
‎unor „tehnici de interogare îmbunătățite”.
‎Acest efort simultan început
‎în primele luni de după 11 septembrie,
‎de a crea un program de tortură,
‎și-a găsit primul cobai.
‎Ne-am bucurat să auzim ‎că-l vom primi pe Abu Zubayadah.
‎Speram să reușim să punem mâna ‎pe Khalid Sheikh Mohamed.
‎Aceste ținte valoroase ‎erau foarte importante.
‎Consiliul de Securitate Națională ‎a luat hotărârea
‎să analizeze ‎tehnici de interogare îmbunătățite.
‎George Tenet și CIA-ul ‎erau însărcinați cu această misiune.
‎Era important ‎să primim îndrumări corecte.
‎Am primit o opinie legală ‎din partea Departamentului de Justiție
‎pentru a ajuta CIA-ul.
‎CIRCULARĂ CĂTRE CIA ‎TEHNICI DE INTEROGARE, 2002
‎CELE ZECE TEHNICI SUNT: ‎ATRAGEREA ATENȚIEI, ȚINEREA LA ZID,
‎CUPRINDEREA ȘI PĂLMUIREA FEȚEI, ‎SPAȚIUL STRÂMT,
‎Eram în ședință ‎când președintele a primit o informare.
‎A autorizat tehnici ‎de interogare îmbunătățite
‎sub supraveghere corespunzătoare,
‎cu scopul de a putea preveni ‎următorul atac asupra SUA.
‎Tehnicile de interogare îmbunătățite ‎implicau nuditate forțată 24 de ore pe zi,
‎lumină și frig 24 de ore pe zi,
‎întuneric 24 de ore pe zi.
‎Înecul simulat e printre cele mai infame ‎metode de tortură recunoscute public.
‎Nu sugerez în niciun fel ‎că nu ar fi neplăcute sau îngrozitoare.
‎Izbirea de perete presupunea ‎legarea unei glugi în jurul gâtului
‎pentru a preveni rănirea gâtului.
‎Erau lipiți de un perete nesigur
‎și împinși înspre el.
‎În cazul palmei faciale, ‎palma trebuia să fie deschisă.
‎Palma se afla ‎la câțiva centimetri de față
‎și putea să lovească doar obrazul.
‎Plesnirea abdominală putea fi făcută ‎doar cu palma deschisă
‎și de la doar câțiva centimetri ‎de abdomen.
‎Puteai lovi doar între buric și piept.
‎Instrucțiunile au fost foarte bine ‎și clar detaliate.
‎Am confruntat ‎și convenția împotriva torturii,
‎geneza statutului anti-tortură.
‎Șeful Diviziei Penale ‎a Departamentului de Justiție
‎a scris că însăși menționarea ‎cuvântului „tortură” îi dădea fiori.
‎Cum ar fi acele introduse sub unghii, ‎înțeparea globului ocular,
‎șocurile electrice în zona genitală.
‎Noi nu făceam asta.
‎Am activat 25 de ani și jumătate în FBI.
‎La momentul atacurilor de la WTC,
‎eram primul director adjunct ‎responsabil de combaterea terorismului.
‎După o ședință la Casa Albă, ‎directorul Mueller m-a sunat să-mi spună:
‎„Avem nevoie de doi agenți.”
‎I-am spus că se rezolvă ‎și l-am întrebat ce s-a întâmplat.
‎„L-au ridicat pe Zubayadah.” ‎M-am bucurat, aveam nevoie de el aici.
‎I-am spus că vom trimite mai mulți agenți. ‎Nu a fost de acord: „Nu, doar doi agenți.”
‎A spus că nu-l vom aduce ‎și că agenția nu vrea să-l păstreze.
‎Mi s-a părut interesant.
‎„Nu ar trebui să ne intereseze…
‎Mai ales că nici nu vor să-l transporte.”
‎Am spus: „Înțeleg ce pot și ce vor face. ‎Nu trebuie să fim părtași.”
‎Mi-a spus: „Ba da. Trebuie să-i ajutăm.”
‎I-am zis că nu trebuie să fim complici, ‎dar mi-a spus că i-a promis președintelui.
‎L-am rugat să-l sune pe președinte, ‎să-i spună că nu ne implicăm
‎și să se gândească la imaginea noastră ‎și la publicul american.
‎„Nu suntem golani.
‎Ne putem distruge reputația ‎făcând acest lucru.”
‎FOSTUL DIRECTOR FBI ROBERT MUELLER ‎A REFUZAT SĂ COMENTEZE
‎Nu credeau că vor vorbi.
‎Așa că au hotărât să dezvolte un program
‎aplicabil în cazul mai multor suspecți.
‎Unu, doi, trei, patru, ‎iar tipul va spune tot.
‎Nu așa funcționează lumea. ‎Nu așa funcționează natura umană.
‎Se simțea instalarea ‎unei politici a fricii.
‎Să vezi acea teamă ‎simțită de toți cei din jur
‎otrăvind întreaga societate
‎te făcea ‎să uiți de tot ce reprezenta America.
‎În 2004, Inspectorul General CIA ‎a tras concluzia
‎că nu au reușit să împiedice ‎o singură amenințare iminentă
‎cu ajutorul tehnicilor ‎de interogare îmbunătățite.
‎Nu există dovezi?
‎Nicio dovadă. CIA-ul e cel ‎care a declarat acest lucru, nu eu.
‎Asta e problema cu tortura.
‎Cu ajutorul torturii obții supunere, ‎nu cooperare.
‎Diferența dintre supunere și cooperare ‎e că, în cazul supunerii,
‎persoana îți va spune tot ce vrei să auzi ‎doar pentru a nu mai fi torturată.
‎Nu-ți va spune adevărul.
‎Cooperarea îți aduce adevărul.
‎COMISIA SPECIALĂ A SENATULUI ‎9 DECEMBRIE 2014
‎Nu ne-a adus destule informații
‎pentru a identifica atacatorii ‎din 11 septembrie
‎sau pentru a preveni viitoare atacuri.
‎Oricine sugerează ‎că tehnicile îmbunătățite,
‎cum ar fi înecul simulat,
‎nu a dus la dezvăluirea ‎mai multor informații valoroase
‎nu vede adevărul.
‎Îmi fac griji ‎pentru cine suntem ca țară,
‎ce reprezentăm și în ce credem.
‎America a fost mereu un exemplu
‎și o inspirație pentru alte țări,
‎iar dacă noi practicăm tortura
‎și facem lucruri care diminuează ‎sau mânjesc imaginea Statelor Unite
‎și ne motivăm inamicii, ‎consecințele pot fi devastatoare.
‎Gândiți-vă ce se poate întâmpla ‎dacă, în alt conflict, un inamic,
‎nu o organizație teroristă, ‎ia prizonieri americani.
‎Evident că se vor gândi că pot să pună ‎în practică ceea ce am făcut noi.
‎Mi-a luat mult să înțeleg.
‎Golful Guantánamo ‎și, în special, închisoarea de acolo
‎au reprezentat prima strategie militară ‎fără ieșire de la Vietnam încoace.
‎Sute de talibani și de suspecți al-Qaida ‎se află deja în custodia americanilor
‎și alți 30 vor sosi azi din Afganistan
‎la Baza Navală SUA ‎din Golful Guantánamo, Cuba.
‎Astfel, totalul de deținuți ajunge la 110, ‎mulți alții urmând să sosească.
‎Nimeni nu știa cum se va încheia povestea.
‎Cum au reuși să se furișeze așa?
‎E un eșec al agențiilor SUA.
‎Azi, doar vederea unui avion cu reacție,
‎doar zgomotul unei sirene,
‎chiar și poșta de dimineață ‎aduce suspiciune.
‎Pentru New York, ‎a fost o altă zi începută cu teamă,
‎cu spaima de atacuri teroriste.
‎La Centrul Rockefeller, ‎un caz de Antrax la NBC.
‎Ne simțim foarte vulnerabili, ‎fiindcă nu știi ce și când se va întâmpla.
‎În weekendul de după atacuri, ‎la Camp David
‎președintele urma să fie anunțat ‎unde ne lipsesc oameni,
‎unde suntem descoperiți,
‎de ce era nevoie ‎pentru a preveni un alt atac
‎și cum îi pedepsim ‎pe cei responsabili de atacuri.
‎A dus la apariția unor lucruri ‎precum legea Patriot Act.
‎26 OCTOMBRIE 2001
‎Legea Patriot Act e doar o piesă ‎dintr-un efort amplu de monitorizare
‎tot mai dezvoltat ‎în urma atacurilor din 11 septembrie.
‎Aceste acte de violență ‎împotriva oamenilor nevinovați încalcă
‎principiile de bază ‎ale credinței islamice.
‎E important ca semenii mei americani ‎să înțeleagă acest lucru.
‎Există milioane de musulmani ‎printre cetățenii americani,
‎iar musulmanii aduc ‎o contribuție incredibilă țării noastre.
‎Musulmanii sunt doctori, ‎avocați, profesori de drept,
‎soldați în armată, ‎antreprenori, vânzători, mame, tați
‎și trebuie tratați cu respect.
‎Chiar dacă președintele Bush spunea
‎că nu învinovățește o întreagă religie ‎pentru faptele unora,
‎guvernul a început ‎să facă exact acest lucru.
‎Vineri, președintele Bush a semnat ‎așa-numita lege Patriot Act
‎în Camera de Est a Casei Albe.
‎După 11 septembrie, am început ‎să vedem și să auzim conversații
‎despre eșecul serviciilor secrete. ‎Agențiile nu comunicau între ele.
‎Cum au reușit teroriștii ‎să pătrundă în țară,
‎să fie instruiți și să se îmbarce ‎în avioane fără a fi observați?
‎Schimbăm de azi ‎legile de împărtășire a informațiilor.
‎Mai mult de atât,
‎schimbăm cultura agențiilor noastre ‎care combat terorismul.
‎Astfel, primul lucru care a început ‎să se petreacă foarte rapid
‎a fost creșterea investițiilor ‎în forțele de ordine și în monitorizare.
‎Pot să acceseze toate cărțile citite
‎și tot ceea ce citim.
‎O schimbare ‎au fost mandatele „sneak and peek”.
‎Patriot Act permitea poliței să intre ‎în casele noastre fără a fi anunțați.
‎Pot să intre, să arunce o privire, ‎să lase în urmă tot ce doresc,
‎să ia tot ce doresc ‎fără a documenta percheziția.
‎Agenții federali au intrat în casele ‎și afacerile islamice din Washington
‎căutând legături ‎cu organizațiile teroriste.
‎Nu e jignitor doar ca musulman.
‎E jignitor ca american.
‎Contravine total dreptului la intimitate ‎din Legea Drepturilor Omului.
‎SEDIUL GENERAL NSA ‎FORT MEADE, MARYLAND
‎Agenția de Securitate Națională
‎face parte din Pentagon ‎și din Ministerul Apărării.
‎E agenția însărcinată ‎cu monitorizarea electronică
‎a diferiților adversari ai SUA.
‎A fost creată în 1952 de președintele ‎Truman printr-un ordin executiv.
‎A fost rezultatul operațiunii ‎de spargere a codurilor
‎întreprinse de SUA ‎în al Doilea Război Mondial.
‎S-a dezvoltat de-a lungul deceniilor
‎într-o agenție de securitate cibernetică,
‎de ofensivă cibernetică, ‎de decriptare și de interceptare audio
‎la un nivel fără precedent.
‎E cea mai mare agenție ‎de acest gen din lume.
‎11 septembrie a produs o ruptură.
‎Făceam parte dintr-o agenție care trebuia ‎să apere oamenii de pericol.
‎În prima mea zi la serviciu…
‎Mă trec fiorii de câte ori povestesc asta.
‎N-am cum să uit vreodată acea zi.
‎11 septembrie a fost prima mea zi ‎de muncă.
‎Îmi amintesc fiecare secundă ‎a acelei zile,
‎fiecare minut și fiecare oră.
‎Dar ceea ce nu știam în dimineața aceea
‎erau deciziile secrete luate ‎la cel mai înalt nivel al guvernului
‎și până unde era guvernul ‎în stare să meargă
‎sub umbrela securității naționale.
‎Erau în stare ‎să depășească cu mult limitele legale.
‎Jack Goldsmith, Procuror General adjunct, ‎birou de consiliere juridică.
‎Am mers la Casa Albă ‎pentru a-mi fi prezentat
‎programul Vânt Stelar.
‎Am intrat în biroul lui David Addington, ‎care mi l-a și citit.
‎Nu era un lucru obișnuit să-mi fie ‎prezentat un program strict secret.
‎Addington păstra documentul original ‎al programului chiar în biroul său.
‎Mi-a spus: „Pregătește-te să fii uimit.” ‎A spus că voi afla ceva incredibil.
‎În zilele și săptămânile ce au urmat
‎a fost autorizat verbal ‎un program numit Vânt Stelar,
‎prin care NSA primea putere extraordinară
‎nu doar pe plan internațional, ‎ci și intern.
‎Ce însemna Vânt Stelar?
‎O parte din el e confidențială încă.
‎E un program de interceptare ‎fără mandat a convorbirilor,
‎de strângere extinsă de metadate
‎și de monitorizare în masă ‎la nivel național.
‎Imaginați-vă un computer ‎care interceptează toate apelurile date,
‎data, durata și locul ‎de unde și cui a fost acesta dat.
‎Asta înseamnă metadate.
‎Programul Vânt Stelar avea trei coșuri, ‎ca să zic așa.
‎În primul coș erau adunate ‎informații de conținut
‎ale convorbirilor telefonice,
‎în care un agent superior
‎crede că e implicat un membru al-Qaida ‎sau afiliat organizației al-Qaida.
‎Celelalte două coșuri ‎n-avea legătură cu conținutul.
‎Cel de-al doilea coș ‎era destinat metadatelor telefonice.
‎Nu vedeai conținutul convorbirii,
‎ci numărul apelat ‎și probabil durata apelului.
‎Al treilea coș era o colecție de metadate ‎extrase din e-mailuri.
‎Apar expeditorul și destinatarul.
‎Ideea de bază era ca prin această ‎colectare masivă de metadate,
‎chiar și ale persoanelor nesuspectate,
‎să se obțină o rețea care să permită
‎potrivirea dovezilor strânse ‎cu cele de la posibili teroriști
‎și prevenirea unui viitor posibil atac.
‎Aceasta era teoria.
‎E era digitală. Ne înecăm în date.
‎NSA și-a propus: „Ce-ar fi să colectăm ‎cât de multe date?
‎Uite cât de ușor e! Le luăm pe toate.”
‎Guvernul a încheiat înțelegeri speciale, ‎dar extrem de confidențiale,
‎cu anumite companii, ‎cum ar fi Verizon, AT&T și altele.
‎Adunau toate datele posibile,
‎spunând că nu încalcă nicio lege ‎până nu le analizează.
‎E o încălcare flagrantă ‎a celui de-al 4-lea Amendament.
‎AL PATRULEA AMENDAMENT
‎Al 4-lea Amendament al Legii Drepturilor ‎Omului ne garantează dreptul
‎la intimitatea casei noastre,
‎dreptul de a nu ne fi percheziționată casa
‎fără aprobarea noastră
‎sau fără vreo autorizare și de a nu ‎se atinge de lucrurile personale.
‎Aceasta era versiunea electronică
‎a unei razii neautorizate a casei noastre.
‎Directorul Mueller s-a întors ‎de la o ședință,
‎m-a sunat și mi-a spus: ‎„Dale, avem un program special.
‎Nimeni nu știe despre el.
‎Știm doar patru, cinci sau șase ‎din guvernul SUA.”
‎L-am întrebat despre ce e vorba, ‎dar n-a putut să-mi spună.
‎M-am dus ‎în dimineața următoare la Pentagon
‎și am fost pus la curent ‎în legătură cu acest program.
‎M-am întors și i-am spus directorului ‎că nu sunt sigur că va funcționa.
‎Nu eram de acord cu asta ‎și i-am spus că nu va ține.
‎Mi-a spus să nu vorbesc cu nimeni.
‎L-am văzut pus în aplicare ‎și am văzut și rezultatele.
‎Pot să vă spun ‎că n-a ieșit nimic bun din asta.
‎Nu știam atunci, dar biroul meu
‎era însărcinat cu autorizarea acestuia ‎tot la șase sau șapte săptămâni.
‎Problema principală a programului ‎era că sfida
‎Legea de Supraveghere ‎a Informațiilor Externe.
‎E un statut foarte complicat,
‎dar, oficial, nu părea să permită ‎ceea ce se întâmpla.
‎În loc să ceară Congresului ‎schimbarea legilor,
‎administrația Bush a preferat să încalce, ‎să interpreteze și să le ocolească.
‎MARTIE 2004
‎În martie 2004, Jack Goldsmith, ‎noul șef al BCL,
‎și-a exprimat îngrijorarea ‎în privința programului Vânt Stelar.
‎A spus: „Nu găsesc o bază legală ‎pentru această latură a programului
‎și s-ar putea să-l întrerupem.”
‎- Să întrerupă programul? ‎- Să întrerupă ceva.
‎Decisesem ca jumătate din program ‎să-și continue cursul,
‎iar cealaltă jumătate să fie întreruptă.
‎Nu găseam nicio bază legală pentru ea.
‎Când am informat Casa Albă
‎că nu găsesc bază legală pentru aprobarea ‎unei părți importante a programului,
‎David Addington s-a înfuriat îngrozitor ‎și mi-a spus:
‎„Dacă faci asta, vei avea pe conștiință ‎100.000 de victime ale următorului atac.”
‎Credea sincer că greșesc ‎și că avea să se întâmple asta.
‎Nici nu trebuia s-o spună.
‎Exact așa gândeam și eu, ‎lucru care mă împovăra enorm.
‎Îmi amintesc că l-am sunat pe Andy Card. ‎S-a întors mai repede din concediu.
‎Ne-am întâlnit cu vicepreședintele, ‎cu George Tenet și Michael Hayden.
‎Am discutat despre toate astea. ‎Era un program foarte important,
‎probabil cel mai important ‎și eficient dintre programele
‎de colectare de date.
‎Ideea de a-l întrerupe ‎părea un subiect foarte serios.
‎Procurorul General Ashcroft ‎mi-a aprobat decizia,
‎ceea ce era extraordinar, ‎de vreme ce Ashcroft aprobase
‎programul la îndrumarea ‎Consilierului Juridic.
‎A fost foarte curajos din partea lui. ‎A bătut în retragere.
‎Nu era prea fericit de asta, ‎dar s-a lăsat convins.
‎URGENȚE ‎INTRAREA ÎN SPITAL
‎La câteva ore după decizia lui Ashcroft,
‎s-a internat la spital ‎cu pancreatită acută.
‎Au fost nevoiți ‎să-i extirpe vezica biliară.
‎Era în stare foarte gravă ‎și nu se știa dacă va supraviețui.
‎Cred că 11 martie era data
‎în care avea ‎să expire autorizația în curs.
‎Nu se știa ce informații aveam să ratăm ‎în perioada neacoperită.
‎Așa că am vorbit cu președintele.
‎Era îngrijorat, ‎fiindcă începuserăm să auzim zvonuri
‎despre un posibil eveniment important.
‎Fără autorizația ‎Departamentului de Justiție,
‎serviciile de telecomunicații ‎n-ar mai fi cooperat.
‎- Urma să-l sunăm pe Ashcroft. ‎- Care se afla în spital.
‎Care se afla în spital.
‎Președintele ne-a rugat pe mine ‎și pe Alberto să mergem la spital,
‎să-i prezentăm problema
‎și să-i cerem ‎din nou să semneze documentul.
‎Am fugit la spital, am urcat treptele ‎și am intrat în salonul lui.
‎Ashcroft era la Terapie Intensivă.
‎Era intubat.
‎Avea ochii aproape închiși ‎și o culoare pământie.
‎Nu arăta bine deloc.
‎Eram acolo de cinci sau zece minute,
‎când au intrat Alberto Gonzales ‎și Andrew Card, șeful de personal.
‎Aduseseră documentul programului ‎și i-au cerut lui Ashcroft să-l semneze.
‎Eu și Andy am intrat în salon, ‎iar John era întins în pat.
‎Era foarte slăbit și palid.
‎N-aș putea să spun ‎că înțelegea ce i se spunea.
‎Nu era coerent.
‎Nu spunea multe și arăta îngrozitor.
‎Nu eram sigur ce se va întâmpla.
‎După ce i-au cerut să semneze, ‎s-a întâmplat un lucru extraordinar.
‎Ashcroft, spre surprinderea mea,
‎s-a ridicat ușor din pat
‎și le-a spus:
‎„Sunt de acord ‎cu decizia Departamentului de Justiție.”
‎Le-a arătat clar că nu aprecia ‎prezența lor la Terapie Intensivă
‎și că îl deranjau. ‎Apoi s-a prăbușit înapoi în pat.
‎Eram convins că va muri pe loc.
‎Opinia Departamentului de Justiție ‎era că acest program nu respecta legea.
‎Casa Albă a făcut efortul ‎de a încerca să-l facă să se răzgândească.
‎I-am mulțumit și am plecat.
‎Ne-am întors în mașină și i-am spus ‎lui Addington că n-a mers bine
‎și că nu avem semnătura.
‎Președintele Bush a aprobat din nou ‎întreg programul.
‎A sfidat recomandarea, ‎ceea ce are dreptul să facă.
‎E președintele SUA.
‎Ramura executivă ‎era pe cale să se dezintegreze.
‎Urmau demisii în masă ‎în Departamentul de Justiție.
‎Programul ar fi fost făcut public și totul ‎ar fi mers prost pentru administrație,
‎inclusiv pe frontul securității naționale.
‎De aceea au dat înapoi.
‎În istoria Americii ‎nu se mai văzuse niciodată așa ceva.
‎Eram îngrozitor de furios
‎pe secretomania și controlul ‎de la Casa Albă.
‎Am simțit că nu și-au dorit să analizăm ‎și să verificăm serios acest program.
‎Primul răspuns le-a fost favorabil, ‎iar de următoarele n-au mai ținut cont.
‎N-am simțit sinceritate ‎din partea Casei Albe.
‎Am început să vorbesc în interior ‎despre acest program.
‎L-am confruntat pe avocatul-șef ‎care avea acces la program.
‎L-am raportat Inspectorului General ‎al NSA.
‎În februarie 2006, ‎am dezvăluit și presei informații
‎despre acest program ‎de supraveghere în masă.
‎Au decis să-mi îngreuneze viața.
‎Dar cu toții avem liber-arbitru
‎și dreptul de a alege.
‎De asemenea, putem alege ‎cum să reacționăm la unele lucruri.
‎Am fost martor al acestui moment ‎și simt că am deschis ochii.
‎Nu aveam de gând ‎să asiste neputincios la așa ceva.
‎Aș fi regretat tot restul vieții.
‎Programul Vânt Stelar a fost controversat, ‎însă legea a rămas neschimbată.
‎Congresul a reînnoit legea ‎privind monitorizarea,
‎extinzând-o pe alocuri.
‎Administrația Obama a schimbat ‎unele politici,
‎dar legea de bază a rămas aceeași.
‎Așadar, programul de monitorizare ‎a continuat,
‎fiind reaprobat imediat după dezvăluiri.
‎E clar că au reacționat agresiv ‎după 11 septembrie
‎și că au fost foarte temători.
‎Nu știau ce punea la cale inamicul.
‎Iar, în panica aceea, au făcut ‎tot posibilul pentru a colecta date.
‎Au făcut-o chiar încălcând legea.
‎Orice putere absolută duce la abuzuri.
‎Atacurile din 11 septembrie i-au făcut ‎pe oameni să vrea să fie puternici.
‎Mai simplu spus, ‎voiau doar să dea o mamă de bătaie cuiva.
‎Era vorba de furie. ‎N-ați vrea să dați o mamă de bătaie
‎unuia care a ucis 3.000 de oameni?
‎Cine n-a fost furios?
‎De aceea ne dorim lideri ‎care gândesc limpede,
‎care au viziune și ne protejează valorile,
‎principiul de bază al societății noastre.
‎Să protejeze acele valori ‎pentru ca lumea în care trăim,
‎odată cu trecerea crizei, ‎să nu fie schimbată radical.
‎Dă-i îmbrățișări tatei!
‎Mii de alți soldați americani ‎se îndreaptă spre țări îndepărtate.
‎La zece zile după absolvirea liceului, ‎m-am înrolat în Marină.
‎Mi-am dat seama în ce m-am băgat ‎doar în prima zi de luptă.
‎Subtitrarea: Mircea Pricăjan