Ground Zero preges fortsatt av hauger av ruiner.
Å lete etter levninger har prioritet, men er en krevende oppgave.
Jeg tror ikke jeg var forberedt på å finne et lik.
Det er en ubehagelig følelse.
Når du graver, og finner tegn på liv,
og med det mener jeg at du finner noens familiebilder,
du finner sko… Og når du finner sko, tenker du:
"Fanken, skoen sitter på noen." Og det er ikke at du ikke vil det,
men på dette tidspunktet er de ikke i live.
Jeg visste at den største oppgaven for politiet
ville være å finne, identifisere,
og varsle familiene om at den savnede er funnet.
Det vanskeligste var plakatene av savnede,
at folk ikke visste om de var døde eller innestengt.
De ønsket dem bare funnet.
Min sønn het Mark Zeppelin, han jobbet i 104. etasje.
Jeg venter bare for å se om han dukker opp.
Vet du om han dro på jobb i går?
Han gjorde det. Han ringte meg derfra, nøyaktig klokka ni.
Han sa han elsket meg, og det var alt.
Om noen ser ham eller vet noe, han heter Andrew Stern.
Om noen vet noe, vær så snill,
hans kone, hans mor og vi andre venter på nyheter.
Folkens, kan dere la dem komme forbi?
I starten var mange brannkonstabler oppført som savnet, meg inkludert.
Så, da vi trodde at noen kunne være i live,
tok folk enorme sjanser
for å prøve å finne folk som kunne reddes ut i live.
Tenk deg om det var noen i din familie.
Alle brannfolka her er våre brødre.
Alle politikonstablene her er brødre,
og de sivile har vi sverget på å beskytte.
Redningsmannskapet sto på hauger
som kunne være fire, fem, seks etasjer høye.
Og det brant åp Ground Zero i månedsvis.
Mens vi var der sto andre bygninger i fare for å kollapse.
De sa da du kom at om du hørte noen blåse i en fløyte,
måtte du løpe, for da kunne en bygning rase.
Fløyta gikk flere ganger.
Da klarsignalet ble gitt, kom alle tilbake.
Det var likhunder, brannkonstabler og politifolk der.
Et par folk var med meg hver dag.
Jeg var en av de overordnede hos etterforskningsavdelingen på likhuset.
Vår jobb var å finne, identifisere,
og sende varsler til pårørende.
Når de kom til likhuset gikk vi gjennom identifiseringsprosessen.
De fleste identifiseringer for 20 år siden
ble gjort via fingeravtrykk, tannlegejournaler, tatoveringer, arr,
eller andre identifiserbare tegn vi kunne finne.
DNA-svar kom flere uker senere, om det kunne brukes, på den tiden.
NØDUTRYKNINGSENHETEN, NYPD
Min bror og jeg ble ikke offisielt fortalt at han var savnet.
Jeg husker bare mye venting.
Min far hadde for vane å lytte til tre radioer.
Stasjonens radio, brannvesenets radio og spesialenhetens radio.
Han hørte anropet om 11. september,
og dro raskt fra Queens til Manhattan.
Min far havnet i et redningslag som skulle inn i tårn to.
Han sa: "Vi ses senere," løp inn i tårn to,
og så hørte vi at tårn to falt sammen, og mer vet vi ikke.
Bruce ble sendt ut straks det første flyet traff.
Det var rundt midnatt.
Jeg hørte at noen banket på kjøkkendøra.
Det var Bruces løytnant, Charlie,
som også var en venn, og en annen brannkonstabel.
Og…
Charlie småpratet høflig,
og til slutt sa jeg: "Bare kom med det."
Han sa at de ikke er gjort rede for.
Rundt påske ringte de for å si at de hadde funnet verktøy
merket med avdeling 41, og det de antok var Bruces lik.
De lurte på om jeg ville se dem bære ham ut.
Jeg sa nei.
Det bildet kunne jeg ikke ha i hodet.
Ingenting ville forandre det at han var borte.
Familien bestemte seg tidlig for å ha en begravelse.
NYPD flyr helikoptre i det de kaller "savnet-formasjon" i sånne tilfeller.
Da helikoptrene fløy over oss, gikk det opp for meg at pappa var borte.
At han aldri kom tilbake.
Det hele var borte for alltid.
FDNY, BIL 252
Verken min far eller min onkel ble funnet.
Den 11. september mistet 343 brannfolk livet,
og 37 politifolk fra havnevesenet døde også.
Samt 23 fra New York-politiet.
Til sammen 403 responderende,
det største tapet av liv hos nødetatene i amerikansk historie.
Og dessverre, den dag i dag,
er 40 prosent fortsatt uidentifisert.
Det blir de kanskje aldri.
EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
DEN MØRKE SIDEN
FBI-KONTORET, NEW YORK
På morgenen den 11. september var vi der da det andre flyet traff.
Vi klarte å løpe inn i en bygning.
Vi sto i lobbyen, og ble brifet av en av våre overordnede.
Vårt team fikk saken.
Vi prøvde å koordinere ledetrådene vi fikk.
Men alle på New York-kontoret,
alle i FBI i de første dagene og ukene
jobbet på denne saken.
Vi ville finne ut hva som hadde skjedd. Hvem hadde begått angrepene? Hvem sto bak?
Men det viktigste var å fastslå at det ikke kom en ny bølge,
at det ikke skjedde igjen.
Så vi sjekket alt av ledetråder.
Ikke jeg heller. Jeg vil bare ut av D.C.
Flight 77 traff Pentagon.
Jeg var på flight 77-teamet, som etterforsket
de fem kaprerne på flyet, og alt som hadde med dem å gjøre.
Flight 77 lettet fra Dulles lufthavn i nordlige Virginia.
Som alle flygningene var de på vei til vestkysten.
På hvert fly var det pilot-kaprere.
På flight 77 var det Hani Hanjour.
Det var også det vi kalte ikke-piloter, eller håndlanger-kaprere.
De hadde ansvar for
å bruke makt og kraft for å kontrollere passasjerene…
…slik at kaprerne kom seg inn i cockpiten og fikk tatt kontroll over flyet.
På flight 77 var håndlangerne, ikke-pilotene,
Khalid al-Mihdhar, Salem al-Hazmi, Nawaf al-Hazmi, som var brødre,
og Majed Moqed.
Teamet brukte mye tid på å sette sammen
daglige tidslinjer over kaprernes aktiviteter.
Vi prøvde å spore alle steg på veien.
Khalid al-Mihdhar og Nawaf al-Hazmi
hadde vært på en al-Qaida-treningsleir i Afghanistan.
De ble utvalgt av bin Laden
til å delta i det som al-Qaida da kalte "fly-operasjonen".
De hadde ingen erfaring
med å bo i USA. De hadde aldri vært i USA.
De kunne ikke engelsk.
Men sent i 1999, etter ordre fra Khaled Sheikh Mohammed,
arkitekten bak 11. september-angrepene,
begynte de på reisen til USA.
De mellomlandet i Kuala Lumpur.
CIA ble gradvis mer bekymret for al-Qaida.
De fant ut om et møte i Malaysia, i Kuala Lumpur, i januar 2000.
Al-Mihdhar og al-Hazmi, kaprerne, var med på møtet.
Et av de siste av mange møter,
samt opplæring året gjennom, før de dro til USA.
CIA fant ut at de hadde visum til USA.
Khalid al-Mihdhar og Nawaf al-Hazmi var de første av kaprerne som kom til USA.
CIA var på sporet av bin Ladens følgere
etter at bin Laden erklærte krig mot USA ved flere anledninger.
Møtet i Malaysia var et viktig utspring,
der de som skulle utføre angrepet både fikk klarsignal,
og man fikk utplassert de ulike mekanismene i planen,
som de mente var avgjørende for å lykkes.
Der fastslo de de beste ankomststedene i USA,
med visum som flygeskoleelever.
CIAS HOVEDKVARTER
Informasjon om at disse personene hadde kommet til USA
ble ikke hurtig videreført til FBI.
På den tiden var systemet sånn at CIA jobbet med etterretning utenlands,
og FBI drev med antiterror innad i USA.
Så merkelig nok var det lite informasjonsutveksling.
Et memo ble til og med skrevet
om å dele CIAs informasjon om dem med FBI.
Det skjedde ikke.
-Memoet ble ikke sendt? -Nei.
Om systemet hadde fungert logisk, og FBI og CIAs systemer var integrert,
hadde man sett at de var fra al-Qaida, at de ble sett på møter i Malaysia,
og var nå i USA, kanskje for å lage trøbbel.
Det skjedde ikke.
Jeg er ikke sikker på at om informasjon hadde blitt delt,
ville alle skjønt tegningen.
Det var et skille, et tomrom, en mangel på deling,
som folk kan peke på og si:
"Hadde vi visst det, kunne vi ha stoppet det."
Ok, det kan hende.
MOHAND AL-SHEHRIS GODKJENTE VISUMSØKNAD 23. OKTOBER 2000
Det var en tapt mulighet.
Om CIA hadde gitt informasjonen til FBI hurtig,
kunne vi ha fulgt etter disse to.
Vi snakker om å følge alle spor,
og å følge opp alle etterforskningsledd i terroretterforskninger.
Det hadde blitt gjort med slike opplysninger,
særlig om vi visste at al-Qaida-medlemmer var i USA.
Jeg tror det var den 12. september at en bil, en Toyota Corolla,
ble funnet på Dulles lufthavn.
Bilen var registrert på Nawaf al-Hazmi, med adresse i San Diego.
FBI undersøkte den adressen i San Diego.
Vi vet at de kom til Los Angeles den 15. januar.
Den 1. februar dukket de opp på en restaurant i Los Angeles,
hvor de møter en saudier ved navn Omar al-Bayoumi.
Omar al-Bayoumi er en mystisk, merkelig type.
Han er student, men tar ingen kurs.
Han får lønn fra Saudi-Arabia via et mellomledd, men jobber ikke.
Han trenger visst ikke penger.
Mange som ikke tror han var delaktig
tror han var en slags spion for saudiarabisk etterretning.
Ikke en rendyrket etterretningsoffiser, men en slags informant eller overvåker.
Han tar imot kaprerne, og sier han bor i San Diego.
Om de havner der, kunne de kontakte ham.
Og det gjorde de.
Han hjelper dem å innrette seg.
Han hjelper dem med å åpne en bankkonto.
Han skaffer en leilighet til dem i boligkomplekset han og familien bor i.
Han sa det var islamsk gjestfrihet, og ville hjelpe dem.
Men mistanken var at det ikke var et tilfeldig møte.
Det må ha vært planlagt.
De møtte også en annen nøkkelfigur,
Anwar al-Awlaki, en imam fra Jemen som bodde i San Diego den gang.
Noen år senere ble han en viktig leder i al-Qaida.
Al-Hazmi og al-Mihdhar flytter til et pensjonat sommeren 2000.
Drevet, ironisk nok, av en FBI-informant.
FBI-informanten var en eldre enkemann som bodde alene i et hus.
Han hadde flere unge, muslimske besøkende som leietakere.
De var ikke mistenkelige.
De ville ikke ha gjort noe som hadde ført til at
noen tok kontakt med politiet eller myndighetene.
I San Diego virket Nawad al-Hazmi å ha et ganske alminnelig liv.
Han jobbet på bensinstasjon i noen uker.
Han spilte fotball med venner.
De prøvde å ta flygetimer i San Diego.
Engelsken deres var ikke god nok til å følge flygeopplæringen.
På grunn av språkferdighetene
gjorde ingen av dem det bra under opplæringen.
De ble håndlangere i stedet.
Zacarias Moussaoui var fransk,
hadde bodd i Storbritannia og trent i Afghanistan.
Han gikk også på flygeskole i USA.
Han er oppfarende, snakkesalig og oppførte seg rart, som var mistenkelig.
Blant annet sa han visstnok
at han ikke var interessert i å lære å lande, bare det å fly,
og ville prøve store fly med en gang.
Han hadde også kjøpt videoopptak fra fly.
Nøyaktig de samme videoene,
fra samme selger, hadde kaprerne kjøpt.
Immigrasjonsmyndighetene satte ham i varetekt.
Det ble antatt at han kunne ha vært en av kaprerne den 11. september
om han ikke hadde blitt arrestert av immigrasjonsmyndighetene i august 2001.
Igjen glipper sjansen,
fordi det fantes informasjon som knyttet ham til Ramzi bin al-Shibh,
en av koordinatorene av angrepet, som holdt til i Tyskland.
Om FBI hadde fått tilgang til pc-en hans,
kunne han ha vært nøkkelen til å oppdage planen på forhånd.
Mohamed Atta, en slags operasjonskommandør,
møtte Ramzi bin al-Shibh og andre logistikkarbeidere fra al-Qaida,
for å bekrefte at alt var på plass.
MILITÆRSJEF - NESTLEDER
PLANLEGGER
POTENSIELL KAPRER - MEDSAMMENSVOREN
KAPRINGSLEDER
Blant de 19 kaprerne
var det 15 håndlangere og 4 piloter.
De var nøye utvalgt.
Det var folk som al-Qaida hadde stor tiltro til,
som ikke ville vike fra det som virket som en umulig operasjon,
som skulle ramme hjertet av USA.
Det betød minst tre år med nøye planlegging,
møter verden over,
et håndplukket utvalg av 19 kaprere og piloter,
orkestrering av deres forflytninger…
I dagene før 11. september
ser vi at kaprergruppene flyttet nærmere byene de lettet fra.
Vi ser at flight 77-kaprerne flyttet
fra New Jersey til Maryland, for å komme nærmere Dulles.
Flight 93-gruppen flyttet nærmere Newark lufthavn,
hvor flight 93 skulle lette fra.
Og vi ser at flight 11 og flight 175-kaprerne
flytte til Boston-området.
På morgenen den 11. september kom alle kaprergruppene til flyplassen.
De går gjennom sikkerhetskontrollen på flyplassene.
Vi tror de hadde med seg korte kniver,
som var tillatt på fly.
De kom seg gjennom kontrollen uten problemer.
Så gikk de ombord på flyene.
På 80- og 90-tallet fantes det ingen politisk interesse.
Folk som blir sprengt, fly blir kapret… Sånt skjer utenlands.
Små mengder døde. Det er ekkelt, blodig, plagsomt,
men ikke et nasjonalt sikkerhetsspørsmål.
Før 11. september sa John Ashcroft: "Dette prioriterer vi, her er fokuset."
Prioriteringene var våpen, narkotika, borgerrettigheter, fengselssikkerhet.
Da tenker man:
"Vi kommer til å bli angrepet. Hva med terror?
Terror ble forsømt. Jeg har glemt hvor mange det var, kanskje 15.
Jeg kunne ikke tro det.
15. SEPTEMBER 2001
Det nasjonale sikkerhetsteamet var på Camp David og snakket om svikt.
Folk hadde bodd i landet og planlagt angrepet
i lengre tid. Etterretningen måtte bli bedre.
Vi måtte utbedre informasjonssamlingen. Hvordan gjør vi det?
Vi snakket om at når vi tar noen, fins det avhørsteknikker
for å få tak i bedre, mer pålitelig informasjon?
Det blir feil å snakke om operasjonelle ting,
spesifikke alternativer,
eller de ulike aktivitetene vi kan iverksette framover.
Men vi har så klart verdens beste militærstyrker.
De har stor kapasitet.
De kan få oppdrag i forbindelse med den helhetlige oppgaven og strategien.
Vi må også operere i mørket, kan man si.
Vi må bruke tid i skyggene, i etterretningsverdenen.
Mye av det som må gjøres må gjøres i stillhet, uten diskusjoner,
med kilder og metoder som etterretningsbyråene våre disponerer,
om vi skal lykkes.
Helt tilbake til Ford-administrasjonen, hvor Cheney var stabssjef,
iallfall så langt tilbake, fikk Dick Cheney klare meninger
om presidentens makt i følge grunnloven,
særlig i sammenheng med nasjonal sikkerhet og krig.
Han mente at når det gjaldt krig og nasjonal sikkerhet,
er presidenten i førersetet. Han kan gjøre det han føler er nødvendig.
Kongressen kan ikke stå i veien.
Om de gjør det, kan presidenten ignorere dem.
Det mente han.
Et absolutistisk syn på presidentens makt i krigstid.
Det er viktig at vi bruker alle tilgjengelige midler
for å oppnå målet vårt.
Det skremte meg.
Det var skummelt å høre USAs visepresident
i offentlighet, på et tv-program…
Han burde ha roet befolkningen ned, lettet på trykket,
men han økte trykket, økte innsatsen.
Jeg var redd vi ville gjøre ting som ville skade oss.
Jeg vet at når følelsene regjerer, er rasjonaliteten svak.
Da tar man dårlige valg.
Man forhandler ikke med terror. Det blir ingen avtale.
Det blir ingen fredelig sameksistens.
Ingen forhandlinger, møter eller felles uttalelser med terroristene.
Idet amerikanske bomber igjen rammer Taliban-fronten,
melder Pentagon at antallet spesialsoldater i Nord-Afghanistan
har doblet seg i helgen.
Mer enn 1000 marineinfanterister, med base 25 km utenfor Kandahar,
venter på å bli med i kamp.
I 2001 ble mange tatt til fange i Afghanistan.
Engelsk.
Jeg er tv-reporter fra Al Jazeera Report.
Hør. Snakk med kommandanten.
Jeg er fra Al Jazeera Report, jeg dro hit fra Kandahar.
Jeg hadde kamera, men mistet det i Kunduz.
Jeg er ikke mujahedin. Skjønner du?
USA tilbød store pengesummer, dusører,
til pakistanere og afghanere
for å overlevere folk som passet en viss profil.
Vi kastet flygeblader over Afghanistan, hvor det sto:
"Rikdom vil bli din om du melder disse folkene.
Nok penger til å mette landsbyen, familien og stammen i et år
om du identifiserer noen."
Så vi fikk tak i folk.
Vi fikk hundrevis på hundrevis av folk.
Om man tar fanger er mulighetene begrenset.
Du kan ikke drepe dem.
Du vil ikke slippe dem fri, da vil de krige mot deg igjen.
Så vi måtte velge hva vi skulle gjøre med fanger.
General Tommy Franks mente at vi burde begrense tilstedeværelsen mest mulig
i Afghanistan, for å forsikre befolkningen at vi ikke ville bli der lenge.
Å lage dype spor med fengsler, eller ett stort fengsel,
ga ingen mening.
Vi forkastet ideen.
Vi diskuterte med andre land.
De ville ikke ha terroristene tilbake, så det gikk ikke.
Så snudde vi oss til USA.
Vi hadde begrensede diskusjoner
hvor vi så på Leavenworth, Alcatraz…
-Alcatraz? -Vi så det an, i begrenset grad.
Noen kan ha foreslått det.
Vi så på et høysikkerhetsfengsel i Florence, Colorado.
Men til slutt følte vi,
og dette var få uker etter 11. september, at politisk sett…
Vi visste ikke om befolkningen ville forstå det.
Vi var også bekymret for rettighetene til folk vi tok inn i USA.
Folk i militæret ringte meg og sa:
"Vi skal inn i fengselsbransjen. Vil du bli med?"
Vi visste ikke hva som ville skje, hva det ville være.
FANGER ANKOMMER CUBA
JANUAR 2002
Pentagon bestemte seg for å lage et forvaringssenter i Guantánamo.
Guantánamo ligger på cubansk grunn, i det sørøstlige hjørnet av Cuba.
Traktaten etter den spansk-amerikanske krigen i 1898 gjorde Cuba selvstendig,
men en del av avtalen var at vi beholdt Guantánamo.
Juridisk er det en uendelig leieavtale.
Teknisk sett leier vi Guantánamo, men bare vi kan si opp avtalen.
UD sa de ble bedt om å finne noe som er juridisk likestilt med det ytre rom.
Det er det Guantánamo skal være. Et sted der ingen lover gjelder.
Det var et juridisk ingenmannsland. "Djeveløya".
Vi fløy til Guantánamo for det som skulle være en todagers omvisning.
Mens vi var der, sendte de fanger med fly.
Det som skjedde var at
noen veldig kornete videoer kom ut,
hvor fanger, kanskje de samme fangene, ble satt på et fly.
De var lenket, med hetter på hodet,
og fastlenket i hverandre.
De ble satt til å marsjere, og det så alt annet enn humant ut.
I hangaren spurte noen: "Hvem er det de sender?"
Han sa: "De sender de verste av de verste."
De snakket om de første 20.
Dette er ikke snille folk.
Flere har uttalt at de vil drepe en amerikaner før de forlater Guantánamo Bay.
Den tilfredsstillelsen får de ikke.
Mange trodde de ville komme med Hannibal Lecter-aktige folk ut av flyene.
Selvmordsklare, fanatiske terrorister.
Det vil gnage gjennom hydraulikkslanger i et C-17-fly for å styrte det.
De var festet til gulvet med stropper, måtte sitte rett, med hetter,
og utsatt for sansedeprivasjon, som mørke briller, øreklokker, votter,
og lenket fast på ulike steder.
Så ble de fløyet, nærmest som last, til Guantánamo.
Verden fikk se de 20 mennene omtrent ti dager senere,
da Pentagon slapp militære bilder av de 20 mennene i en celle.
Det er dem, på første dag.
-De kneler, ja. -De er på kne.
Du kan se 20 mennesker på det bildet. Alle 20.
Pentagon viste bildet av flere grunner,
og i Europa vekket det vemmelse. Det ble sett på som tortur.
Da den første flylasten ankom, og flere flylaster kom,
skjønte vi at det ikke var de verste av de verste.
Dette var ikke de al-Qaida-mistenkte vi hadde sporet opp.
De var det jeg kaller "jordbønder".
De ble ikke tatt til fange på slagmarken. De var dusørpremier.
Fra opprettelsen av Guantánamo var ordren fra Pentagon:
"Hva enn dere gjør, ikke kall dem fanger."
Om de blir kalt fanger, må de behandles
i tråd med Genèvekonvensjonene om krigsfanger.
Derfor har vi "internerte", ikke fanger.
Dere er her fordi dere er mistenkt for å være Taliban-ledere eller al-Qaida.
Noen sier dere er uskyldige, at dere ikke er Taliban eller al-Qaida.
Da sier jeg at USA er et land med lover. Dere blir hørt, og dommen blir rettferdig.
-Vi veiledes av Genèvekonvensjonene. -Hva betyr det?
Det betyr at veiledningen vi får fra Washington D.C. blir fulgt,
og at behandlingen de får er human.
I et lekket memo skrev du… Du brukte ordet "gammelmodig"
om bestemmelsene i Genèvekonvensjonene.
Hvorfor skrev du det? Hva mente du?
Jeg skrev "gammelmodig" for å reflektere at Genèvekonvensjonene
ble skrevet i en tid da kriger ble utkjempet av nasjoner,
ikke mellom ikke-statlige terrorgrupper som al-Qaida.
Vi, advokatene, bestemte oss for,
basert hovedsaklig på et memo fra justisminister John Ashcroft
at det ikke burde gjelde,
fordi al-Qaida ikke var en nasjon som hadde ratifisert Genèvekonvensjonene,
og at Taliban sa fra seg retten til beskyttelse av krigsfanger,
for at om man skulle få slik beskyttelse må man gå i uniform i kamp,
våpen må bæres åpent, du må kjempe under et hierarki.
Og du kan ikke drepe sivile uhemmet,
og forvente å få fordelene til en krigsfange under Genèvekonvensjonene.
Bush-regjeringens avgjørelse i 2002 om at anholdte i krigen mot terror
ikke har rettigheter i henhold til internasjonale lover,
er ukorrekt.
Faktisk er de beskyttet av Genèvekonvensjonene,
spesifikt fellesartikkel tre.
De nektes grunnleggende menneskeretter, tilgang til advokat og habeas corpus.
Fangene ble utsatt for varmen, sola, vinden og insektene.
Det fantes to bøtter.
En bøtte for drikkevann, den andre for avføring.
De hadde et hardt tak,
gjerder på tre sider, med en port for å komme inn og ut.
Det var som en kennel for militærhunder.
Det pågikk en samkjørt innsats, ledet av Det hvite hus og visepresidenten,
for å omfavne tortur.
Det er ikke en overdrivelse av det som foregikk.
Fra 2002
ble de første verdifulle fangene tatt. En ved navn Abu Zubaydah,
som drev et gjestgiveri som ofte var en mellomstasjon
for folk som ville bli med i al-Qaida eller Taliban i Afghanistan.
Dermed hadde han mye verdifull etterretning.
Han kjente mange som kom og dro.
FBI begynte med forhør, og fikk mye ut av ham.
FBI-agenten, Ali Soufan, steller sårene hans,
og danner en vennskapsbasert avhørsmetode,
hvor man blir kjent, og de stoler på deg til en viss grad.
Når man arresterer folk og snakker med dem,
er det ikke veldig innviklet å avhøre dem.
Det er mange ulike måter å avhøre folk på,
og vi har folk som har opplæring i det.
Vi har opplæring i å få tak i etterretning
fra menneskelige kilder.
Politifolk i USA gjør det hele tiden.
CIA, militæret, FBI,
vi drev med avhør etter ambassadebombingene i Øst-Afrika,
bombingen av USS Cole,
og mange angrep som fant sted verden over, og urolighetene.
Soufan oppnår mye, som å identifisere Khalid Sheikh Mohammed.
I VARETEKT
Det er lett å glemme, fordi han er kjent som planleggeren av 11. september.
Men så sent som våren 2002
visste vi ikke hvem som organiserte 11. september.
Den første som avslørte det
var Abu Zubaydah.
FBIs suksess blir lagt merke til.
Så de tar Abu Zubaydah, og begynner å utsette ham for
det som da ble kalt "forsterkede avhørsteknikker".
Den samkjørte innsatsen som begynte i månedene etter 11. september
for å danne et torturprogram
grep muligheten til å få sin første prøvekanin.
Da vi hørte vi kunne få Abu Zubaydah, var det stort for oss.
Da vi trodde vi kunne ta Khalid Sheikh Mohammed,
var det stort for oss.
Slike verdifulle mål var veldig viktige.
En avgjørelse ble fattet av det nasjonale sikkerhetsrådet
om å undersøke forsterkede avhørsteknikker.
George Tenet og CIA ble spurt: "Ok, hva anbefaler dere?"
Det var viktig å lage klare retningslinjer.
Justisdepartementet utformet en juridisk tolkning
for å gi CIA veiledning.
JD-MEMO TIL CIA OM AVHØRSTEKNIKKER, 2002
METODER: KRAGEGREP, VEGGING, ANSIKTSGREP, ANSIKTSKLASK,
TRANGT ISOLAT, VEGGSTILLING, STRESSPOSISJONER,
Jeg var på møtet hvor presidenten ble brifet.
Han autoriserte til slutt bruk av forsterkede avhørsteknikker
under korrekt tilsyn,
og forventningen var å kunne forhindre det neste angrepet på USA.
De forsterkede avhørsteknikkene er ting som tvungen nakenhet døgnet rundt,
lys døgnet rundt, kulde døgnet rundt,
mørke døgnet rundt.
Simulert drukning er nok den mest beryktede og kjente metoden.
Jeg hevder på ingen måte at de ikke er ubehagelige eller forferdelige,
men "vegging", for eksempel.
"Vegging" var en teknikk der man la en hette rundt halsen
for å sørge for at nakken ikke ble skadet.
De ble så holdt mot en usikret vegg, som velter, og du dytter dem mot veggen.
Når det gjaldt ansiktsklask, måtte hånda være åpen.
Hånda måtte være en viss avstand fra ansiktet,
og kunne bare treffe kinnet.
Klask på magen. Igjen måtte hånda være åpen,
med en viss avstand fra magen,
og man kunne kun slå mellom navlen og brystvortene, tror jeg.
Det var detaljerte instrukser om hva som var tillatt.
Vi studerte konvensjonene mot tortur,
opphavet til antitorturloven.
Lederen for kriminalavdelingen i justisdepartementet
skrev at: "Tortur er en aktivitet
hvor bare ordet gir frysninger på ryggen."
Som nåler under neglene,
som å stikke noe i øyeeplet,
som elektrosjokk på kjønnsorganene.
Vi var langt unna det.
Jeg var i FBI i 25 og et halvt år.
Da 11. september inntraff
var jeg assisterende direktør ansvarlig for kontraterror.
Direktør Mueller, etter en briefing i Det hvite hus,
ba meg inn på kontoret og sa:
"Vi må sende to agenter til dette landet."
Jeg sa: "Ok, vi setter i gang. Hva gjelder det?"
Han sa: "De har tatt Zubaydah."
Jeg sa: "Så bra." Jeg visste vi ville hente ham hit.
"Vi intervjuer ham, supert. Vi trenger mer enn to agenter."
"Nei, send to agenter."
Jeg sa: "Vi henter ham vel hit?"
Han sa: "Nei, CIA vil ikke beholde ham."
Jeg sa: "Det er interessant.
Det er ikke vår jobb å assistere CIA med
noen som ikke skal sendes tilbake hit."
Jeg sa: "Jeg forstår hva de kan gjøre, og trolig vil gjøre.
Det bør vi ikke ta del i."
Han sa: "Jo, det må vi. Vi må hjelpe dem."
Jeg sa: "De kan ikke overvære det."
Han sa: "Jeg lovte presidenten å bidra."
Jeg sa: "Du må ringe presidenten og si vi ikke gjør det.
Tenk på vårt image overfor det amerikanske folk.
Vi er ikke bøller. Vi kan ødelegge ryktet vårt med noe sånt."
TIDLIGERE FBI-DIREKTØR MUELLER AVSLO VÅR ANMODNING OM KOMMENTAR.
De trodde ikke at de ville snakke.
Så de ville utvikle et program, en slags ferdiglaget tilnærming.
En, to, tre, fire, og så vil han fortelle alt.
Sånn fungerer ikke verden, sånn fungerer ikke mennesker.
En slags fryktpolitikk hadde slått rot.
Vi så frykten, som jeg følte som alle andre,
bli til noe som forgiftet samfunnet,
og gjorde at vi sviktet alt som gjør USA unikt.
CIAs generalinspektør konkluderte i 2004
at de ikke kan fastslå at ett nærstående angrep ble avverget
som følge av forsterkede avhørsteknikker.
-Det fins ikke bevis? -Nei, og det sa CIA selv, ikke jeg.
Det er hovedproblemet med tortur.
Tortur skaper føyelighet, ikke samarbeid.
Forskjellen mellom føyelighet og samarbeid er at føyelighet
gjør at personen sier hva enn du vil høre for å få slutt på torturen.
De vil ikke si sannheten.
Med samarbeid får du sannheten.
SENATETS UTREDNINGSUTVALG 9. DESEMBER 2014
Det ga lite nyttig informasjon for å spore opp
de som sto bak 11. september, eller forhindre nye angrep og ugjerninger.
De som sier at forsterkede teknikkene,
la oss si det rett ut, simulert drukning,
ikke skaffet enorme mengder verdifull etterretning
nekter å innse sannheten.
Jeg er dypt bekymret for hvem vi er som nasjon,
og hva vi står for og tror på.
USA har alltid vært et forbilde,
en inspirasjonskilde for andre land verden over.
Om vi driver med tortur,
og gjør ting som svekker
eller skader USAs image, og motiverer våre fiender,
kan det ha enorme følger i framtiden.
Tenk på hva som hadde skjedd i en annen konflikt, om en fiende
som ikke er en terrororganisasjon, tar amerikanske fanger.
Da vil de så klart mene at de kan gjøre det samme vi har gjort.
Det tok lang tid før jeg forsto det.
Guantánamo-bukta, og fengselet spesielt,
var den første militære operasjonen uten avslutningsplan siden Vietnamkrigen.
Flere hundre Taliban- og al-Qaida- mistenkte er i amerikansk varetekt,
inkludert 30 nye fra Afghanistan,
som i dag ankom marinebasen i Guantánamo Bay, Cuba.
Dermed er antallet oppe i 110, og mange flere på vei.
Ingen visste hvordan det skulle avsluttes.
Hvordan kunne de overraske oss sånn?
Det er helt klart en fiasko av USAs etterretning.
I dag er synet av passasjerfly i lufta,
lyden av sirener,
selv postleveringen, nok til å vekke mistanke.
I New York var det nok en dag ved fryktens front,
på terrorhysteriets slagmark.
I Rockefeller Center kom miltbrannbakterier til NBC.
Man føler seg sårbar, for man vet ikke hva som vil skje, eller hvor.
Helga etter 11. september, på Camp David,
gjaldt det å informere presidenten om hvor vi manglet fullmakt,
hvor vi manglet kapasitet,
og hva som var nødvendig for å forhindre gjentakelser,
og straffe de som sto bak 11. september.
Det ga grobunn for ting som Patriot Act.
Patriot Act er en del av en enorm overvåkningsinnsats
som utviklet seg i kjølvannet av 11. september.
Voldshandlingene mot uskyldige bryter med
grunnleggende verdier i den islamske tro.
Det er viktig at mine amerikanske landsmenn forstår det.
USA har millioner av muslimske borgere,
og muslimer er et utrolig verdifullt tilskudd til landet vårt.
Muslimer er leger, advokater, jusprofessorer,
soldater, entreprenører, butikkeiere, mødre og fedre,
og må behandles med respekt.
Samtidig som at president Bush sa
at vi ikke klandrer en hel religion for handlingene til noen få,
begynte regjeringen med nettopp det.
President Bush signerte den såkalte Patriot Act på fredag i Det hvite hus.
Etter 11. september begynte vi å se og høre samtaler
om at etterretningen hadde sviktet. Byråene kommuniserte ikke.
Hvordan kunne kaprerne komme inn,
få opplæring og gå ombord på fly uten å bli merket?
I dag endrer vi lovene for informasjonsutveksling.
Og like viktig
er endringen i kulturen blant de ulike byråene som motvirker terror.
Det som så skjer, veldig raskt og skremmende,
er en økning i investeringene i politi og overvåkning.
Bibliotekbestemmelsen, som lar dem se bibliotekhistorien vår, og hva vi leser.
En annen bestemmelse er "sniktitt-fullmakter".
Patriot Act lot politiet gå inn i våre hjem uten å underrette oss.
De kunne gå inn, se seg rundt i stillhet, legge igjen hva som helst,
ta hva som helst, uten å gi tilgang til dokumentasjon.
Føderale agenter gransket islamske hjem og forretninger nær Washington,
på leting etter terrortilknytninger.
Det er ikke bare støtende som muslim,
det er støtende som amerikaner.
Det strider mot selve kjernen av det vi anså som
personvernsrettighetene i grunnlovstilleggene.
Det nasjonale sikkerhetsbyrået er underlagt Pentagon, forsvarsdepartementet,
og er byrået som har ansvar for elektronisk overvåkning
mot alle tenkelige fiender av USA utenriks.
Det ble opprettet i 1952 av president Truman gjennom presidentordre.
Det var en utvikling av kodeknekkingen i krigstid
som USA drev med under 2. verdenskrig.
Det utviklet seg i årtienes løp til en enorm,
moderne organisasjon for cybersikkerhet, cyberangrep, kodeknekking og avlytting.
I en uhørt størrelsesorden.
Det er det største byrået i sitt slag i verden.
Det fins et før og etter 11. september.
Jeg var del av et byrå som skulle beskytte folk.
Og på min første arbeidsdag…
Jeg får gåsehud hver gang jeg sier dette.
Jeg har det nå, for den dagen er fastfrosset.
11. september var min første dag på en ny post.
Jeg husker den dagen sekund for sekund, minutt for minutt, time for time.
Men det jeg ikke visste den morgenen,
var de hemmelige avgjørelsene som ble tatt på øverste nivå,
og hva regjeringen var villig til å gjøre
i ly av nasjonal sikkerhet.
Hva de var villige til å gjøre gikk langt utenfor lovens grenser.
Jack Goldsmith, assisterende justisminister, lovavdelingen.
Jeg dro til Det hvite hus for en orientering om Stellar Wind-programmet.
Jeg var på David Addingtons kontor. Han brifet meg.
Det var uvanlig at visepresidentens rådgiver fortalte om et hemmelig program.
Addington hadde godkjennelsene for programmet i safen på sitt kontor.
Han sa: "Vær klar for å bli forundret. Dette vil du ikke tro."
Umiddelbart, i løpet av dager og uker,
ble muntlig tillatelse gitt for et program ved navn Stellar Wind,
hvor de tok NSAs enorme kapasitet,
og rettet det ikke bare utenlands, men også innenlands.
Hva var Stellar Wind?
Jeg må passe på, noe av det er gradert.
Kall det et avlyttingsprogram uten rettskjennelser,
som involverte mye innsamling av metadata,
samt samling av innhold, hvor mye foregikk innenlands.
Tenk deg en datamaskin som sporer alle telefonsamtaler,
når den mottas, hvor den gikk fra og til, og hvor lenge den varte.
Det er metadata.
Stellar Wind-programmet hadde tre kurver, for å si det sånn.
Den første kurven er innsamling av innholdet i telefonsamtaler,
hvor en agent i CIA tror at en av partene i samtalen
er medlem av al-Qaida, eller tilknyttet al-Qaida.
De to andre kurvene hadde ikke innholdsinnsamling.
De gjaldt metadata.
Kurv to gjaldt telefon-metadata. Du ser ikke samtalens innhold,
men du ser nummeret som ble oppringt, og kanskje varigheten.
Kurv tre gjaldt innsamling av e-post-metadata.
Hvem e-posten går til og fra.
Tanken var at med utstrakt innsamling av metadata,
selv fra folk som ikke var mistenkte,
fikk man et nettverk som lot dem sette brikkene sammen.
Med småopplysninger om terrorister
har man nok informasjon til å avverge et nytt 11. september.
Det var teorien.
Det er den digitale tidsalder. Vi drukner i data.
NSA sa: "Hvorfor ikke ta så mye vi kan?
Jøss, se så lett det er. Vi tar alt sammen."
Myndighetene inngikk i brede avtaler, som var topphemmelige,
med visse firmaer, som Verizon og lignende,
som AT&T, og andre, om data.
De tok inn alt, og hevdet at
inntil de hadde sett på det, er det ikke ulovlig.
Det er stikk i strid med det fjerde grunnlovstillegget.
I grunnlovstilleggene gir det fjerde tillegget retten til privatliv,
og at vi slipper at statlige agenter
buser inn i våre hjem uten tillatelse,
uten autorisasjon, og ta hva de vil.
Dette var en elektronisk versjon av
en uautorisert statlig ransakelse av ditt hjem.
Direktør Mueller kom tilbake fra en briefing, kalte meg inn, og sa:
"Dale, det er et program på gang. Du må…
Ingen vet om det, annet enn en håndfull i regjeringen."
Jeg sa: "Å, hva gjelder det?" Han sa: "Jeg kan ikke si det. Gå."
Jeg dro til Pentagon dagen etter, til et sikret rom, og ble brifet inn.
Jeg dro tilbake og sa til direktøren:
"Jeg vet ikke om det vil gå."
Og jeg likte det ikke. Jeg sa: "Det vil ikke vare."
Han sa: "Du får ikke fortelle om det."
Jeg så hva som kom ut av det, jeg så resultatet.
La meg bare si, ingenting produktivt kom ut av det.
Mitt kontor, uten at jeg visste det, fikk i oppgave
å godkjenne lovligheten hver sjette eller syvende uke.
Hovedproblemet med programmet var at det virket å være stikk i strid med
loven om etterretning utenlands.
Det er en innviklet lov,
men kort fortalt virket det som at den ikke tillot det som foregikk.
I stedet for å be kongressen endre lovene, valgte Bush-regjeringen å ignorere noen,
og tolke andre på en måte som lot dem omgå dem.
I mars 2004 ga Jack Goldsmith, den nye sjefen for lovavdelingen,
uttrykk for sin bekymring om deler av Stellar Wind.
Han sa: "Jeg finner ingen juridisk støtte for denne delen av Stellar Wind,
og vi må kanskje avslutte det."
-Avslutte programmet? -Avslutte noe.
Jeg hadde avgjort at omtrent halvparten kunne fortsette,
og omtrent halvparten følte jeg måtte avsluttes.
Det fant jeg ikke rettsgrunnlag for.
Da jeg informerte Det hvite hus
om at jeg ikke kunne godkjenne en stor del av overvåkningsprogrammet
ble David Addington mer sint på meg enn noen gang. Han sa:
"Sier du det, er de 100 000 døde i neste angrep din feil."
Jeg tror han følte at jeg tok feil, og at det kom til å skje.
Og det trengte han egentlig ikke å si.
Jeg følte det samme, og det hvilte tungt på meg.
Jeg husker at jeg ringte Andy Card, som kom tilbake fra ferie før tiden.
I et møte med visepresidenten, George Tenet og Michael Hayden drøftet vi det.
Det var et viktig, betydningsfullt program.
Kanskje det viktigste og mest effektive vi hadde for å samle informasjon.
Ideen om å avslutte det tok vi på alvor.
Justisminister Ashcroft godkjente min avgjørelse,
som var utrolig, siden Ashcroft hadde godkjent programmet
etter råd fra lovavdelingen.
Det var modig, fordi han måtte snu på flisa.
Han var misfornøyd, men gikk med på det.
Timer etter at Ashcroft godkjente og sa han var enig,
lå han på sykehus med akutt pankreatitt.
Han måtte fjerne galleblæren, han måtte opereres.
Han var svært syk, og det var usikkert om han ville overleve.
Vi nærmet oss… Jeg tror 11. mars var datoen
da autorisasjonen ville utløpe.
Om det blir et hull i innsamlingen, vet man ikke hva som glipper.
Så jeg snakket med presidenten.
Han var bekymret, fordi vi hørte rykter om at noe stort kanskje var i emning.
Uten justisdepartementets signatur på den tillatelsen,
ville telefonselskapene trolig ikke samarbeide.
"Vi bør ringe Ashcroft."
-Du dro på sykehuset. -Vi dro på sykehuset.
Presidenten ba meg og Alberto dra på sykehuset og fortelle om hva som foregikk,
med et dokument han hadde signert før, og spørre om han ville signere.
Jeg kjørte til sykehuset, løp opp trappa, og gikk inn på hans rom.
Ashcroft lå på intensiven, dekket av medisinsk utstyr.
Øynene var nesten lukket, og han var veldig grå.
Han så virkelig ikke bra ut.
Jeg var der i knapt fem-ti minutter
før Alberto Gonzales og Andrew Card, stabssjefen for Det hvite hus, kom inn.
De hadde tillatelsen for Stellar Wind, og ba Ashcroft om å signere den.
Andy og jeg gikk på Ashcrofts rom, hvor John lå på senga.
Selvsagt, han så spak og blek ut.
Jeg var usikker på om han forsto hva vi sa.
Han snakket uklart.
Han sa ikke stort, og så forferdelig ut. Jeg visste ikke hva som ville skje.
De kom inn og spurte ham, og noe helt utrolig skjedde.
Ashcroft, til min store overraskelse,
satte seg opp litt i senga,
og sa:
"Jeg er enig med avgjørelsen fra justisdepartementet."
Han gjorde det klart at han ikke likte at de kom på rommet hans
og forstyrret ham.
Så falt han tilbake i senga.
Jeg var sikker på at det var slutten.
Beslutningen som justisdepartementet kom fram til var at
dette programmet hadde pågått ulovlig.
Det var et forsøk fra Det hvite hus på å få ham til å forandre mening.
Vi takket ham, og gikk.
I bilen sa vi til Addington at det ikke gikk. Vi fikk ikke signaturen.
President Bush autoriserte programmet på nytt.
I strid med vår veiledning, som han har rett til som president.
Hele regjeringen var i oppløsning. Mange skulle si opp i justisdepartementet.
Da hadde programmet blitt kjent, og alt bli verre for regjeringen,
også med tanke på nasjonal sikkerhet.
Derfor trakk de seg.
Noe lignende har aldri skjedd i USAs historie.
På så mange måter.
Jeg var i grunn utrolig forbannet
på den ekstreme hemmeligholdelsen og overstyringen fra Det hvite hus.
Det var som om de ikke ville ha en grundig vurdering av programmet.
De fikk tidlig svaret de ville ha, og ville ikke ha en vurdering etterpå.
Det hvite hus snakket ikke åpent.
Jeg begynte å varsle internt, gjennom flere kanaler.
Jeg snakket med sjefsadvokaten, som hadde tilgang til programmet.
Jeg meldte fra til generalinspektøren i NSA.
I februar 2006 gikk jeg til pressen med ikke-gradert informasjon
angående utstrakt overvåkning innenlands.
De gjorde livet veldig vanskelig for meg.
Men alle har moralsk valgfrihet.
Vi har evnen til å ta egne valg.
Vi kan også velge hvordan vi responderer på ting som skjer.
Jeg var vitne til en makeløs periode,
og jeg kom ut av mørket.
Jeg ville ikke folde hendene og la det skje.
Da hadde jeg angret resten av livet.
Stellar Wind-programmet var kontroversielt, men loven ble ikke endret.
Faktisk fornyet kongressen overvåkningsloven,
og utvidet overvåkningen på enkelte vis.
Obama-regjeringen endret sin policy,
men loven er i stor grad uendret.
I hovedsak har overvåkningskapasiteten til myndighetene fortsatt,
og blitt videre godkjent selv etter avsløringene.
Det er åpenbart at de handlet aggressivt etter 11. september,
og at de var redde.
De følte at de ikke visste hva fienden drev med.
Og i panikk gjorde de alt for å samle informasjon.
Og de gjorde det på måter som åpenbart var ulovlige.
All makt uten restriksjoner fører til misbruk.
11. september gjorde at folk ikke ville være myke.
For å si det tørt, de ville banke gørra ut av noen.
Det var raseri.
Ville ikke du slått gørra ut av noen som drepte 3000 mennesker?
Hvem var vel ikke sint?
Men vi velger ledere for å tenke klart,
tenke langsiktig, og ivareta verdiene
som vi påstår er de samlende prinsippene i samfunnet vårt.
De må ivareta det, slik at verden vi lever i når krisen er over,
ikke er så radikalt ulik den vi hadde.
Gi pappa en klem.
Tusenvis av andre amerikanske soldater skal reise langt vekk.
Ti dager etter high school-eksamen ble jeg marineinfanterist.
Hva jeg hadde meldt meg på ble ikke klart før min første dag i kamp.
Tekst: Kristian Vilnes Opdahl