Ved Ground Zero er der stadig bjerge af affald og murbrokker overalt.
At lede efter omkomne er en prioritet, men en frygtelig opgave.
Jeg tror aldrig, jeg havde forberedt mig på at finde et lig.
Det er ikke rart.
Når man graver og finder livstegn,
og med det mener jeg personlige billeder
eller måske en sko, og når man gør det, tænker man:
"Åh nej, den sko tilhører nogen."
Og det er ikke, fordi…
Men i det øjeblik tænker du, at den person ikke er i live.
Jeg vidste, at den største opgave for politiet
ville blive at finde, at identificere
og derefter at underrette de omkomnes familier.
En af de sværeste ting var alle plakaterne af de savnede.
Folk vidste ikke, om de var døde, eller om de lå begravet.
De ville bare finde dem.
Min søn hed Mark Zeppelin, og han arbejdede på 104. etage.
Jeg venter bare på, om han dukker op…
-Var han på arbejde i går morges? -Ja.
Han ringede til mig fra kontoret præcis klokken ni
og fortalte mig, at han elskede mig.
Hvis nogen ser ham eller ved noget, så hedder han Andrew Stern.
Hvis nogen ved noget, så træd frem.
Hans kone og hans mor
og vi andre venter på at høre fra ham.
Vil I være venlige at træde tilbage, så de kan komme forbi?
Først blev mange brandmænd meldt savnet, inklusive mig.
Og så længe vi troede, folk stadig kunne være i live,
tog mange nogle helt enorme risici
for at finde folk, der måske kunne reddes.
Du skal forestille dig, det er din familie.
Alle disse brandmænd er vores brødre.
Alle disse betjente er vores brødre,
og vi har svoret at beskytte de civile.
Redningsholdene stod på høje af murbrokker,
der nogle gange var mellem fire og seks etager høje.
Og der var stadig liv i flere brande ved Ground Zero i månedsvis.
I al den tid, vi var der,
var der en fare for, at noget styrtede sammen.
Når folk ankom, fik de at vide, at hvis de hørte en fløjte,
så skulle de løbe, fordi noget styrtede sammen,
og det skete flere gange.
Men så snart de fik grønt lys igen, kom de tilbage.
Der var politihunde på stedet.
Der var brandmænd og politibetjente.
Visse folk var der sammen med mig hver dag.
LIGHUS, TRIAGE
Jeg var en af lederne for efterforskningsafdelingen i lighuset.
Og vores job var at finde, identificere
og underrette familierne.
Når resterne ankom til lighuset,
gik vi i gang med identifikationsprocessen.
De fleste identifikationer, der blev foretaget for 20 år siden,
var på baggrund af fingeraftryk tandkort, tatoveringer og ar
eller andre identificerende kendetegn.
Dna blev først brugt uger senere, hvis det overhovedet kunne bruges.
ANSAT VED BRANDVÆSNETS BEREDSKABSTJENESTE
Min bror og jeg fik ikke officielt besked på, han var savnet.
Det var bare en lang venten.
Min far førte tilsyn med tre radioer.
Han fulgte politiets radio, brandvæsnets radio og SOF-radioen.
Han hørte opkaldet den 11. september
og kørte fra Queens til Manhattan.
Min far var på redningsholdet i det sydlige tårn.
Han sagde "vi ses senere" og løb derind.
Og så hørte vi, at bygningen var styrtet sammen.
Bruce blev sendt ud, så snart det første fly ramte.
Det var omkring midnat.
Jeg hørte et bank på døren til køkkenet.
Det var Bruces overordnede Charlie,
som også var en ven, samt en anden brandmand.
Og…
Charlie prøvede at føre en høflig samtale,
men så sagde jeg til ham: "Bare sig det."
Han sagde: "De er ikke blevet fundet."
Til påske ringede de for at sige, at de havde fundet nogle redskaber,
hvor der stod Enhed 41, og det, som de mente var Bruces rester.
Og så spurgte de, om jeg ville komme for at se ham blive båret ud.
Jeg sagde bare: "Nej."
Det var et billede, jeg ikke kunne have i hovedet.
For intet ville ændre på, at han var væk.
Vores familie besluttede tidligt at holde en begravelse.
Politiet foretager en særlig formationsflyvning
i de her situationer.
Og da helikopterne fløj over os,
slog det mig, min far var væk for altid.
At han ikke kom tilbage.
At den tid var slut for evigt.
NEW YORKS BRANDVÆSEN BRANDKØRETØJ 252
De har aldrig fundet min far eller min onkel.
Den 11. september blev i alt 343 brandmænd dræbt.
Der omkom også 37 betjente fra havnemyndighederne
og 23 betjente fra New Yorks politi.
Det er i alt 403 personer,
hvilket er det højeste dødstal for et indsatsmandskab i USA's historie.
Og desværre, til dags dato,
er 40% stadig ikke blevet identificeret.
Det bliver de nok aldrig.
EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
DEL III DEN MØRKE SIDE
FBI-KONTOR NEW YORK
Om morgenen på 9/11 var vi der, da det andet fly ramte.
Vi flygtede ind i en bygning,
hvor vi blev briefet af en overordnet ude i forhallen.
Vores enhed fik overdraget sagen,
og vi prøvede at koordinere sporene.
Men selvfølgelig arbejdede alle i New York-afdelingen
og hos FBI i de første dage og uger
på den her sag.
Vi ville vide, hvad der skete den dag,
og hvem der havde begået de her angreb.
Men vi ville frem for alt forhindre en ny bølge,
og at det ikke skete igen.
Så vi fulgte op på hvert eneste spor.
I lige måde. Jeg vil bare væk herfra.
Flight 77 ramte Pentagon.
Jeg var en del af det hold, der skulle efterforske Flight 77,
de fem flykaprere på det fly
og alt omkring dem.
DULLES INTERNATIONALE LUFTHAVN DULLES, VIRGINIA
Flight 77 lettede fra Dulles lufthavn i det nordlige Virginia.
Som alle de andre fly den dag, satte det kurs mod vestkysten.
Og på hvert fly var der pilotkaprere.
På Flight 77 var det Hani Hanjour.
Der var også dem, som vi kaldte for "muskelkaprere."
Det var dem, der havde den opgave
at bruge fysisk magt til at uskadeliggøre passagererne.
De skulle sørge for, at de andre fik adgang til cockpittet
for at overtage kontrollen.
Og på Flight 77 var disse muskelkaprere
Khalid al-Mihdhar, Salem al-Hazmi, Nawaf al-Hazmi, som var brødre,
og Majed Moqed.
Vi brugte meget tid på at sammenstykke
en næsten daglig tidslinje for flykaprernes aktiviteter.
Vi prøvede at spore omtrent hvert eneste skridt.
Khalid al-Mihdhar og Nawaf al-Hazmi havde været
i en al-Qaeda-træningslejr i Afghanistan.
De var blevet udvalgt af bin Laden
til at deltage i det, der var kendt blandt al-Qaeda som "Flyoperationen."
De havde ingen erfaring med at bo i USA.
De havde aldrig været her,
og de beherskede slet ikke engelsk.
Men i slutningen af 1999, med hjælp fra Khalid Sheikh Mohammed,
som var bagmanden bag 9/11-angrebene,
begyndte de deres rejse mod USA.
De gjorde et ophold i Kuala Lumpur.
CIA var bekymret for al-Qaeda-truslen,
og de hørte om et møde i Malaysia i Kuala Lumpur i januar 2000.
Al-Mihdhar og al-Hazmi deltog i dette møde.
Det var et af de sidste møder og forberedende træning,
før de rejste til USA.
CIA opdagede, at de havde visa.
Khalid al-Mihdhar og Nawaf al-Hazmi skulle blive
de første flykaprere, der kom ind i USA.
CIA fulgte tilhængerne af bin Laden,
idet denne havde erklæret krig mod USA adskillige gange.
Dette møde i Malaysia var et vigtigt startpunkt,
hvor de personer, der senere skulle udføre disse angreb,
fik grønt lys til det.
Her fastlagde man også de mekanismer og processer,
der skulle gøre angrebene mulige.
Man besluttede, at de skulle rejse til USA med et visum
som elever på en pilotskole.
CIA-HOVEDKVARTER
Oplysningen om, at disse individer snart ville rejse ind i USA,
blev ikke rettidigt meddelt til FBI.
FBI-HOVEDKVARTER WASHINGTON D.C.
Systemet fungerede sådan,
at CIA tog sig af efterretninger i udlandet,
og FBI tog sig af terrorbekæmpelse i USA.
Så informationerne blev ikke nødvendigvis delt.
Der blev faktisk skrevet et notat,
hvor CIA underrettede FBI om de her individer,
men det kom ikke videre.
-Blev det ikke sendt? -Nej.
Hvis vores regering havde fungeret, som den skulle,
og FBI og CIA havde kommunikeret,
ville de have vidst, det var al-Qaeda-folk til det her møde,
og at de nok ville komme til USA med skumle planer.
Men sådan gik det ikke.
Selvom informationerne var blevet delt, er det usikkert,
om man havde set sammenhængen.
Der var visse huller i systemet og en manglende informationsdeling,
og det har fået folk til at sige:
"Havde vi vidst det, kunne vi have stoppet det."
Ja. Muligvis.
MOHAND AL-SHEHRIS GODKENDTE VISUMANSØGNING DEN 23. OKTOBER 2000
ER DU MEDLEM AF EN TERRORORGANISATION? NEJ.
Det var en forpasset chance.
Hvis CIA havde underrettet FBI i tide,
kunne vi være begyndt at spore disse to individer.
Man taler om at følge op på alle spor.
Alle efterforskningstiltag skal føres til ende i en terrorsag.
Det burde man have gjort på enhver oplysning,
og især da vi vidste, en al-Qaeda-gruppe var ankommet
til Amerika.
Jeg tror, det var den 12. september,
at en Toyota Corolla blev fundet i Dulles lufthavn.
Bilen var registreret til Nawaf al-Hazmi med en adresse i San Diego,
og FBI fulgte op på den adresse.
DEN 15. JANUAR 2001
LOS ANGELES LUFTHAVN
De ankom til Los Angeles den 15. januar.
Den 1. februar bliver de set på en restaurant i Los Angeles,
hvor de mødes med en saudier ved navn Omar al-Bayoumi.
Omar al-Bayoumi er en mystisk og underlig figur.
Han er en kandidatstuderende, der ikke går til timer.
Han bliver betalt af den saudiske regering gennem en entreprenør,
men arbejder ikke.
Han mangler ikke penge.
Selv de, der tvivlede på hans involvering, mente,
at han var spion for den saudiske efterretningstjeneste.
Måske ikke en efterretningsofficer, men en form for informant.
Han møder flykaprerne og fortæller dem, at han bor i San Diego.
Hvis de nogensinde befinder sig der, så skal de opsøge ham,
og det gør de netop.
Han hjælper dem med at slå sig ned.
Han hjælper dem med at åbne en bankkonto
og med at få en lejlighed i den samme ejendom,
hvor han bor med sin familie.
Han påstod, det kun var af islamisk gæstfrihed,
men man mistænkte, at det ikke var et tilfældigt møde.
At det må have været arrangeret.
De så også en anden nøglefigur, nemlig Anwar al-Awlaki,
en yemenitisk imam, der befandt sig i San Diego.
Han skulle senere blive en vigtig leder af al-Qaeda.
10. MAJ 2000
Al-Hazmi og al-Mihdhar flytter så til et pensionat i sommeren 2000,
som ironisk nok drives af en FBI-informant.
Denne informant var en ældre herre, en enkemand, der boede alene i et hus.
Han havde en række unge muslimske gæster boende hos sig.
VELKOMMEN TIL LEMON GROVE
De vækkede ingen mistanke.
De gjorde absolut ingenting, der kunne have fået nogen som helst
til at kontakte politiet eller myndighederne.
I sin tid i San Diego
levede Nawaf al-Hazmi et normalt liv.
Han arbejdede på en tank i et par uger.
Han spillede fodbold med sine venner.
De prøvede at tage flyvetimer i San Diego,
men deres engelsk var ikke godt nok til at følge undervisningen.
På grund af deres sprogfærdigheder
klarede ingen af dem sig godt under flyvekurset,
og så blev de muskelkaprere i stedet.
Moussaoui er en franskmand,
der havde været på træningslejr i Afghanistan.
Han gik også på en flyveskole i USA.
Han var en ret ustabil, snaksom og skør fyr,
der tiltrak sig mistanke.
Han skulle have sagt til nogen,
at han ikke var interesseret i at lande.
Han ville bare lære at flyve på de store fly med det samme.
Han havde også købt flysimulatorer.
Og det var nøjagtig de samme videoer
fra den samme leverandør, som nogle af kaprerne havde købt.
Udlændingestyrelsen hentede ham og tog ham i varetægt.
Og man mener, han kunne have været en af flykaprerne,
hvis han ikke var blevet anholdt af INS i august samme år.
Det glippede igen,
for der var oplysninger, der forbandt ham med Ramzi bin al-Shibh,
som var en af hjernerne bag 9/11 fra Tyskland.
Hvis FBI havde fået adgang til hans computer,
ville man muligvis igennem ham have kunnet forhindre angrebene.
LEDENDE 9/11-FLYKAPRER
Mohammed Atta, som var en slags øverstbefalende,
mødtes med Ramzi bin al-Shibh
og en række logistiske håndlangere fra al-Qaeda-netværket
for at bekræfte, at alt var på plads.
MILITÆR LEDER BIN LADENS HØJRE HÅND
BAGMAND
POTENTIEL FLYKAPRER MEDSAMMENSVOREN
LEDENDE FLYKAPRER
Blandt de 19 flykaprere
var der 15 muskler og fire piloter.
De blev omhyggeligt udvalgt.
Det var folk, al-Qaeda havde stor tillid til,
og som ikke ville bakke ud af en tilsyneladende umulig operation,
nemlig at begå terror mod USA.
Det indebar mindst tre års detaljeret planlægning
og møder over hele verden.
Et håndplukket udvalg af 19 flykaprere og piloter
samt koordinering af deres bevægelser.
7. SEPTEMBER 2001
I dagene forud for den 11. september
begynder flykaprerne at bevæge sig
tættere på deres afgangsbyer.
Det vil sige, at kaprerne på Flight 77 bevæger sig
fra New Jersey til Maryland for at være tættere på Dulles Lufthavn.
Flykaprerne på Flight 93 bevæger sig tættere på Newark Lufthavn,
hvor det fly skulle lette fra.
Og kaprerne på Flight 11 og Flight 175
tog til Boston-området.
Om morgenen den 11. september ankommer de alle til lufthavnen.
De går gennem sikkerhedskontrollen.
Vi mener, at de var i besiddelse af lommeknive,
som var tilladt om bord.
Så de kom igennem kontrollen uden problemer,
og så gik de om bord på deres fly.
I 80'erne og 90'erne var der ingen politisk vilje.
Folk blev sprængt i luften,
og fly blev kapret, men det var langt væk.
Der var kun få døde.
Det var grimt og blodigt,
men det var ikke en national sikkerhedstrussel.
Før 9/11 sagde John Ashcroft: "Dette er vores prioriteter
og vores fokusområder."
Og prioriteterne var våben, stoffer, borgerrettigheder og behandling af fanger.
Så man tænkte: "Vi bliver angrebet. Hvor er terrorismen?"
Og terrorismen var røget ned… Jeg tror, den var nummer 15.
Det var helt ufatteligt.
15. SEPTEMBER 2001
Det nationale sikkerhedsråd var i Camp David for at diskutere mangler.
De her folk havde boet og planlagt det fra USA
over en længere periode.
Vi skulle blive bedre til at indsamle efterretninger.
Hvordan gør vi det?
Når vi tager nogen til fange,
kan vi så afhøre folk på en måde, så vi kan opnå pålidelige oplysninger?
Jeg kan ikke udtale mig om operative anliggender,
specifikke alternativer
eller de handlinger, vi måske vil iværksætte fremover.
Men jeg kan slå fast, at vi har verdens bedste militær.
De har en bred vifte af kapaciteter.
Og de får muligvis missioner i forbindelse
med denne overordnede opgave.
Men vi må også arbejde på den mørke side.
Vi skal tilbringe tid i skyggerne, i efterretningsverdenen.
Det, der skal gøres,
skal gøres stille og uden diskussion.
Vi skal bruge alle kilder og metoder
i vores efterretninger, hvis det her skal lykkes.
Vi skal tilbage til den tid, hvor Ford var præsident,
og Cheney var stabschef. Vi skal mindst så langt tilbage.
Dick Cheney havde udviklet en meget grundfæstet opfattelse
angående præsidentens magt,
og især i forbindelse med national sikkerhed og krig.
Hans opfattelse var, at når det kommer til krig og sikkerhed,
så leder præsidenten.
Han kan tage beslutningerne.
Kongressen kan ikke komme i vejen.
Hvis den gør det, kan præsidenten ignorere det.
Sådan lød det.
Det var et absolutistisk syn på præsidentens magt i krigstid.
Det bliver afgørende for os at bruge alle midler til vores rådighed
for at nå vores mål.
Det skræmte mig.
Det var skræmmende at høre den amerikanske vicepræsident,
helt offentligt i et tv-program,
hvor han burde have beroliget landet
og lettet spændingen.
Men han øgede derimod spændingen.
Så jeg frygtede, vi ville gøre ting, der kunne blive skadelige for os.
Når følelserne er stærke, er man mindre rationel,
og så svækkes dømmekraften.
Vi vil ikke tolerere terror eller indgå traktater.
Der bliver ingen fredelig sameksistens.
Ingen forhandlinger. Intet topmøde.
Ingen kommunikation med terroristerne.
Jeg er ikke medlem af al-Qaeda.
Jeg er studerende.
De indsatte opfører sig pænt.
Vi bruger kun nødvendig magt og behandler dem med værdighed og respekt.
I 2001 begynder man at tage mange fanger i Afghanistan.
Engelsk.
Jeg er reporter og tv-journalist fra Al Jazeera.
Hør på mig. Sig det videre.
Jeg er fra Al Jazeera, og jeg er kommet fra Kandahar.
Jeg har et kamera, men jeg mistede det i Kunduz.
Jeg er ikke en mujahedin.
Amerika tilbød store pengebeløb, dusører,
til pakistanerne og afghanerne
for at udlevere folk, der passede på en bestemt profil.
Vi spredte flyveblade over Afghanistan, hvor der stod:
"Du vil opnå rigdom, hvis du udleverer disse folk.
Nok penge til at brødføde din landsby,
din familie og din stamme i et år, hvis du identificerer folk."
Og det bonede ud.
Vi fik hundredvis af mennesker.
Når man tager fanger,
har man ikke ret til at slå dem ihjel.
Du kan heller ikke løslade dem, for så vil de hævne sig.
Så vi var nødt til at beslutte, hvad vi skulle gøre ved fangerne.
Tommy Franks mente, vi skulle begrænse vores aftryk i landet
for at forsikre afghanerne om,
at vi ikke ville blive der.
Tanken om at etablere et tungt aftryk med fængsler eller ét stort fængsel
gav ikke nogen mening.
Så vi kasserede den idé.
Vi talte med andre lande,
men de ville ikke tage imod folk, så det var udelukket.
Så overvejede vi USA.
Vi havde en kort diskussion om Leavenworth og Alcatraz…
-Alcatraz? Som et… -Tanken var oppe at vende.
En eller anden fik den idé.
Vi så på et fængsel i Florence, Colorado.
Men vi følte, at…
Det her var jo kun få uger efter 9/11.
Vi vidste ikke, om amerikanerne ville forstå det.
Der var også snak om de rettigheder,
der knyttede sig til dem, vi ville føre ind i USA.
Nogle folk fra hæren ringede og sagde:
"Vi skal ind i fængselsbranchen. Vil I være med?"
Vi vidste ikke, hvad det ville indebære.
FANGER ANKOMMER TIL CUBA
JANUAR 2002
Pentagon besluttede at oprette en fangelejr i Guantanamo.
Guantanamo er på cubansk territorium
i den sydøstlige del af landet.
Traktaten, der afsluttede krigen i 1898, gav Cuba uafhængighed,
men en del af aftalen var, at vi skulle beholde Guantanamo.
Det var juridisk set en evig lejekontrakt.
Vi lejede altså Guantanamo, men kun vi kunne opsige kontrakten.
Udenrigsministeriet skulle finde det juridiske svar på det ydre rum.
Det var det, Guantanamo skulle være. Et sted, hvor ingen lov gælder.
Det var et juridisk ingenmandsland, en "Djævelens Ø."
Vi fløj til Guantanamo
for et par dages rundtur i området.
Og mens vi var der, satte de nogle fanger på et fly.
Og det, der skete var,
at der kom nogle utydelige optagelser frem af de her fanger.
Det var muligvis de fanger, man havde sat på et fly.
De var lænket og hætteklædte.
De var bundet til hinanden
og blev gennet af sted, og det så langt fra menneskeligt ud.
I hangaren var der en, der spurgte: "Hvem sender de?"
Svaret var: "De sender os de værste af de værste."
De talte om de første 20 mænd.
De er ikke rare mennesker.
Flere af dem har udtalt, at de vil slå en amerikaner ihjel.
Det vil vi forhindre dem i.
Mange troede, de her personer ville være Hannibal Lecter-typer.
At det var en flok selvmordsbombere og fanatiske terrorister.
De her folk saboterer hydraulik for at få et fly til at styrte ned.
De var lænket til gulvet, så de kun kunne sidde oprejst.
De fik hætte på og blev udsat for sanseberøvende teknikker
såsom mørke briller, høreværn, ovnhandsker og lænker forskellige steder,
og så blev de fløjet til Guantanamo ligesom last.
Verden skulle se de 20 mænd igen omkring ti dage senere,
da Pentagon frigav billeder af de samme mænd i en celle.
Det er dem på første dag.
-De knæler. -Ja, de sidder på knæ.
Der er 20 mennesker på det billede.
Det er de 20 mænd.
Pentagon udgav billedet af flere forskellige årsager,
men Europa blev frastødt af det og begyndte at tale om tortur.
Da de første fangetransporter ankom, og de efterfølgende transporter ankom,
indså vi, de ikke var så frygtelige.
Det var ikke de al-Qaeda-folk, som vi havde forfulgt.
Det var folk, jeg ville kalde for bondeknolde.
De var ikke krigsfanger.
De var dusør-ofre.
Fra Guantanamos begyndelse kom der følgende ordre fra Pentagon:
"I må under ingen omstændigheder kalde dem for fanger."
Hvis vi kaldte dem fanger, skulle de behandles
under Genèvekonventionerne, der beskytter krigsfanger.
Så derfor blev de kaldt indsatte og ikke fanger.
I er her under en mistanke om,
at I er Taliban-ledere eller medlemmer af al-Qaeda.
Nogle af jer hævder, at I ikke er Taliban eller al-Qaeda.
I skal vide, at USA er et retssamfund,
og derfor vil I blive dømt retfærdigt.
-Vi følger Genèvekonventionerne. -Hvad betyder det?
Det betyder, at vi følger de direktiver, som vi får fra Washington,
og I vil opdage, vi behandler dem menneskeligt.
I et lækket notat brugte du ordet "arkaisk"
i forbindelse med visse af konventionens regler.
Hvad mente du egentlig med det?
Jeg brugte ordet arkaisk for at afspejle det faktum,
at Genèvekonventionen blev udarbejdet på en tid,
da krig var mellem nationer
og ikke, som det er tilfældet her, mod terroristgrupper som al-Qaeda.
Vores advokater tog den beslutning,
primært ud fra et notat af justitsminister John Ashcroft,
at den ikke burde gælde.
For al-Qaeda var ikke en nationalstat, der havde underskrevet konventionerne.
Og Taliban havde mistet deres ret til beskyttelse af krigsfanger.
For at have ret til denne beskyttelse
skal man bære uniform i kamp.
Man skal bære synlige våben og kæmpe under en hierarkisk struktur.
Man kan ikke gå rundt og dræbe tilfældige civile
og forvente at blive behandlet som krigsfanger
under Genèvekonventionen.
Bush-regeringens beslutning i 2002 om,
at fangerne ingen rettigheder havde under international lov,
at de var ikke-personer over for loven, er ikke begrundet.
De er faktisk beskyttet af Genèvekonventionerne,
og især den del, som man kalder "fælles artikel tre."
De blev nægtet menneskerettigheder, ret til en advokat og habeas corpus.
De indsatte blev udsat for varmen, solen, vinden og insekterne.
Der var to spande.
En spand var til drikkevand og en anden til afføring.
De levede under et halvtag
med indhegninger på tre sider og en port til at komme ind og ud.
Det svarede til en militær hundekennel.
Der var en fælles vilje
fra præsidenten, dennes kreds og vicepræsidenten
til at anvende tortur.
Jeg mener ikke, det er en overdrivelse af, hvad der foregik.
Fra og med 2002
ankom de første højprofilerede fanger, blandt andet Abu Zubaydah.
Han drev et slags pensionat, som var et stoppested for folk,
der ønskede at slutte sig til al-Qaeda og Taliban i Afghanistan.
Så han var selvfølgelig en utrolig værdifuld brik.
Han kendte mange, der kom ud og ind.
FBI afhørte ham herefter og fik en masse informationer ud af ham.
FBI-agenten Ali Soufan plejede hans sår
og udviklede en forholdsbaseret metode til afhøring,
hvor man lærer fangen at kende og opnår en vis tillid.
Når man anholder folk og taler med dem,
så er det ikke en raketvidenskab.
Der er mange måder at afhøre folk på,
og i USA's regering er vi trænet til at gøre den slags.
Vi er trænet til at opnå efterretninger
fra menneskelige kilder.
Og politiet i USA gør det hele tiden.
Det gælder også CIA, militæret og FBI.
Vi afhørte folk efter bombeangrebene på de østafrikanske ambassader,
USS Cole og mange andre terrorhandlinger,
der blev begået over hele verden.
Soufan var den, der først forstod Khalid Sheikh Mohammeds rolle.
Det er nemt at glemme nu, fordi han er alment kendt som bagmanden.
Men så sent som i foråret 2002,
vidste vi ikke, hvem der havde planlagt 9/11.
Og den første, der gav os den information,
var Abu Zubaydah.
FBI fik succes med at skaffe efterretninger ud af ham.
Derfor tog man Abu Zubaydah og begyndte at udsætte ham
for det, som man kaldte "udvidede forhørsmetoder."
Denne fælles indsats, som man igangsatte
hurtigt efter den 11. september, og som omfattede et torturprogram,
fik nu den første forsøgskanin.
Da vi fik adgang til Abu Zubaydah, var det en meget stor ting for os.
Da vi kunne tale med Khalid Sheikh Mohamed,
var det også meget stort. Jeg mener…
De højt profilerede individer var meget vigtige.
Det blev besluttet i det nationale sikkerhedsråd
at kigge på de udvidede forhørsmetoder.
George Tenet og CIA blev bedt om at komme med anbefalinger.
Det var vigtigt at få klarhed over, hvad man kunne gøre.
Justitsministeriet udarbejdede derfor juridiske vurderinger til CIA.
NOTAT TIL CIA ANGÅENDE FORHØRSMETODER, 2002
DE TI TEKNIKKER ER:
ANSIGTSGREB, ANSIGTSSLAG, ISOLATION I KASSE, SØVNBERØVELSE
Jeg var til stede, da præsidenten blev briefet.
Han endte med at godkende de udvidede forhørsmetoder
til anvendelse under passende tilsyn
med det mål at forhindre et fremtidigt angreb mod USA.
Disse forhørsteknikker omfatter nøgenhed 24 timer i døgnet,
lys og kulde 24 timer i døgnet
og mørke 24 timer i døgnet.
Men vandbrættet er nok en af de mest berygtede metoder kendt af offentligheden.
Jeg antyder på ingen måde,
at de ikke er ubehagelige eller forfærdelige.
Men tag "walling."
Det var en teknik, hvor man bandt en hætte rundt om halsen
for at sikre, at de ikke fik nakkeskader.
De skulle stå op mod en væg, som ikke kunne give sig,
og så skubbede man til dem.
Med hensyn til ansigtsslaget skulle håndfladen være åben.
Hånden måtte ikke være langt fra ansigtet,
og man måtte kun slå dem på kinden.
Det samme med maveslaget. Håndfladen var åben.
Man måtte kun slå fra et par centimeters afstand,
om man måtte vist kun slå mellem navlen og brystvorterne.
Der var detaljerede instruktioner om, hvad man kunne gøre.
Vi studerede konventionen mod tortur,
som dannede præcedens for anti-tortur-loven.
Den daværende chef for justitsministeriets kriminalafdeling
skrev, at tortur er en aktivitet,
som får en til at gyse bare ved omtalen.
Det kan være nåle under fingerneglene,
gennemboring af øjeæblet
eller elektrisk stød til dine kønsdele.
Det var vi langt fra.
Jeg tilbragte lidt over 25 år i FBI.
Under og efter 9/11-angrebene
var jeg den første vicechef ansvarlig for terrorbekæmpelse.
Direktør Mueller var til briefing i Det Hvide Hus,
og så sagde han til mig:
"Vi skal sende to agenter til dette land."
Jeg svarede: "Okay. Vi går straks i gang. Hvad sker der?"
Han sagde: "De har taget Zubaydah."
Jeg sagde: "Det er godt." Vi ville gerne have ham tilbage.
"Det er super, men to agenter er ikke nok.
Lad os sende et team." "Nej. Send to agenter."
Jeg sagde: "Vi får ham tilbage, ikke?"
Han sagde: "Nej, agenturet vil ikke have ham."
Jeg sagde: "Det er interessant.
Vi burde ikke hjælpe agenturet med det her,
hvis det ikke handler om at få ham tilbage.
Jeg forstår godt, hvad de kan gøre, og hvad de har tænkt sig at gøre,
men vi burde ikke røre ved det."
Han sagde: "Jo, vi skal derned og hjælpe dem."
Jeg sagde: "Det kan de ikke gøre."
Han sagde: "Præsidenten er informeret."
Jeg sagde: "Ring til ham og sig, at vi ikke gør det.
Tænk på vores offentlige image. Vi er ikke en flok bøller.
Vi kan ødelægge vores omdømme ved at gøre sådan noget."
TIDLIGERE FBI-CHEF ROBERT MUELLER HAR NÆGTET AT UDTALE SIG
De troede ikke, folk ville tale.
Så de ville udvikle et program,
der skulle fungere som ved at trykke på en knap.
En, to, tre, fire, og så fortæller fyrene dig alt.
Sådan fungerer verden ikke. Sådan fungerer mennesker ikke.
Det var en slags rædselspolitik.
Man kunne se den frygt, som vi alle sammen følte,
begynde at forgifte vores samfund.
Man forlod de værdier, som kendetegnede USA.
CIA's generalinspektør i 2004 kom til den konklusion,
at ingen overhængende trusler var blevet afværget…
…på grund af de udvidede forhørsteknikker.
-Var det ikke bevist? -Nej.
Og det er CIA's egne ord. Ikke mig.
Det er problemet ved tortur.
Tortur skaber føjelighed. Det skaber ikke samarbejde.
Forskellen mellem de to ting er, at med føjelighed
vil folk fortælle dig hvad som helst for at få torturen til at stoppe.
Men ikke sandheden.
Med samarbejde får man sandheden.
SENATETS SÆRLIGE KOMITE DEN 9. DECEMBER 2014
Det gav kun lidt brugbar information
for at hjælpe os med at finde gerningsmændene bag 9/11
eller forhindre nye angreb og grusomheder.
Alle, der hævder, at de udvidede metoder,
lad os sige det lige ud, vandbrættet,
ikke producerede en enorm mængde værdifulde efterretninger,
ser bare ikke sandheden i øjnene.
Jeg er meget bekymret for, hvem vi er som et land,
og hvad vi står for og tror på.
Amerika har altid været et eksempel
og en inspiration for andre lande i verden.
Men hvis vi udøver tortur
og foretager os ting, der svækker
og måske endda skader USA's image og opildner vores fjender,
så kan det føre til store konsekvenser i fremtiden.
Tænk over, hvad der ville ske, hvis en fjende under en anden konflikt,
og ikke en terrororganisation, tog amerikanske fanger,
så vil de selvfølgelig mene, at de kan gøre det samme mod os.
Det tog mig længe at forstå.
Guantanamobugten og især fængslet der
var den første militæraktion uden en exitstrategi siden Vietnamkrigen.
Hundredvis af terrormistænkte er allerede i amerikansk varetægt.
Dertil ankom 30 andre fra Afghanistan i dag
til flådebasen i Guantanamobugten.
Dermed er antallet af fanger på 110, og der forventes mange flere.
Ingen vidste, hvordan det ville ende.
Hvordan kunne de overraske os sådan?
Det er en fiasko for vores efterretningstjenester.
I dag gør synet af et jetfly over os,
lyden af en sirene
og endda morgenposten os bange.
For New York var det endnu en dag fyldt med frygt
og terrorrelateret panik
med et tilfælde af miltbrand på NBC.
Vi føler os sårbare,
for ingen ved, hvad eller hvor det vil ske.
Weekenden efter 9/11 på Camp David
skulle præsidenten informeres om,
hvor vi manglede autoriteter og kapaciteter,
hvad vi skulle gøre for at forhindre det i at ske igen,
og hvordan vi skulle straffe de ansvarlige.
Det satte gang i visse ting såsom Patriot Act.
26. OKTOBER 2001
Patriot Act var en del af et omfattende overvågningsprogram,
som begyndte at tage form i kølvandet på 9/11.
Disse voldshandlinger mod uskyldige mennesker bryder
grundprincipperne i den islamiske tro.
Og det er vigtigt, at alle amerikanere forstår det.
Der bor millioner af muslimer i Amerika,
og de yder et utrolig værdifuldt bidrag til vores land.
Der er muslimske læger, advokater og juraprofessorer.
Der er medlemmer af militæret, iværksættere, butiksejere,
mødre og fædre,
og de skal behandles med respekt.
Selvom præsident Bush udtalte:
"Vi bebrejder ikke en hel religion for nogle få individers handlinger,"
så gjorde regeringen lige netop det.
Præsident Bush underskrev Patriot Act i fredags i Det Hvide Hus.
I tiden efter 9/11 begyndte vi at se og høre diskussioner
om mangler i vores efterretningstjenester.
De kommunikerede ikke.
Hvordan kunne alle de her flykaprere
komme ind, lære at flyve, og ingen bemærkede det?
Fra i dag ændrer vi lovgivningen om informationsdeling.
Og lige så vigtigt
ændrer vi kulturen i de agenturer, der bekæmper terrorisme.
Og det, der begynder at ske med en skræmmende hastighed, er,
at vi postede flere penge i politi og i overvågning.
De fik adgang til biblioteksregistre, så de kunne følge vores læsevaner.
En anden bestemmelse handlede om de såkaldte uanmeldte ransagninger.
Patriot Act gav politiet lov til at gå ind i vores hjem uden vores viden.
De kunne gå ind, snuse rundt, røre ved dine ejendele
og tage ting, uden at du kunne få indsigt i det.
FBI-agenter har ransaget islamiske hjem og forretninger
på jagt efter spor af terrorgrupper.
Det er ikke kun stødende for en muslim,
men også for enhver amerikaner.
Det strider mod kernen i det,
som vi forfatningsmæssigt forstod ved privatlivets rettigheder.
NSA-HOVEDKVARTER FORT MEADE, MARYLAND
Det nationale sikkerhedsagentur
er en del af Pentagon og forsvarsministeriet.
Det er det agentur, der står for elektronisk overvågning
af alle mulige udenlandske modstandere af USA.
Det blev oprettet i 1952 af præsident Truman via et dekret.
Det var en videreudvikling af den dekrypteringsafdeling,
vi havde brugt under anden verdenskrig.
Det har udviklet sig gennem årene
til en gigantisk, moderne organisation for cybersikkerhed,
cyberangreb, dekryptering og elektronisk overvågning
i en hidtil uset skala.
Det er verdens største agentur af den art.
Der er før 9/11 og efter 9/11.
Jeg var en del af et agentur, der skulle værne om folks sikkerhed.
Og min første dag på arbejdet…
Hver gang jeg siger det, får jeg gåsehud,
og det gør jeg også nu, for jeg glemmer aldrig den dag.
Den 11. september var netop den dag, hvor jeg startede på min nye post.
Jeg husker den dag sekund for sekund,
minut for minut og time for time.
Men jeg havde ingen anelse om,
at der blev truffet hemmelige beslutninger på højeste niveau.
Eller hvad regeringen var parat til
under dække af den nationale sikkerhed.
Hvad de var villige til at gøre langt uden for loven.
Jack Goldsmith, vicejustitsminister og chef for Office of Legal Counsel.
Jeg tog til Det Hvide Hus for at blive briefet
om Stellar Wind-programmet.
Det var David Addington, der skulle briefe mig.
Det var usædvanligt, at stabschefen skulle sætte mig
ind i et højt fortroligt program.
Addington havde godkendelserne i sit pengeskab på sit kontor.
Han sagde: "Gør jer parate,
for nu skal I høre noget ufatteligt."
Og inden for nogle ganske få uger
blev der givet mundtlig tilladelse til et program, der hed Stellar Wind.
Det skulle rette NSA's fænomenale magt
ikke kun mod udlandet, men også mod vores eget land.
Hvad var Stellar Wind?
Dele af det er stadig fortroligt.
Men jeg kalder det for et illegalt aflytningsprogram,
der involverede store indsamlinger af metadata
samt indsamling af indhold og meget af det her i landet.
Forestil dig en computer, der sporer ethvert opkald,
hvornår og hvor det bliver modtaget,
og hvor længe det varer.
Det er metadata.
Stellar Wind-programmet havde tre kurve for at forklare det nemt.
Den første kurv var indsamling af indhold
af telefonisk kommunikation,
hvor en overordnet CIA-agent mistænkte,
at den ene person enten var et medlem af al-Qaeda
eller tilknyttet al-Qaeda.
De to andre kurve handlede ikke om indhold,
men om metadata.
Den anden kurv indeholdt telefon-metadata.
Man kan ikke se indholdet af opkaldet,
men man ser nummeret og måske varigheden af opkaldet.
Kurv tre var indsamling af e-mail-metadata
både for afsender og modtager.
Den grundlæggende idé var, at via en massiv indsamling af metadata,
selv for folk, der ikke blev mistænkt,
så kunne vi oprette et netværk
for at samle brudstykker af beviser i forbindelse med terrorister.
Den pulje af informationer kunne måske forhindre et terrorangreb.
Det var teorien.
Det er den digitale tidsalder. Vi drukner i data.
Så NSA sagde: "Lad os tage alt det, vi kan.
Gud, hvor er det nemt. Lad os tage det hele."
Regeringen indgik derefter nogle udvidede særaftaler,
som var superhemmelige,
med visse firmaer såsom Verizon
og AT&T og andre firmaer angående data.
De skovlede det hele ind og sagde:
"Indtil vi ser på det, bryder vi ikke loven."
Det var at vende op og ned på 4th Amendment.
Den 4. tilføjelse til Bill of Rights sikrer os retten
til privatliv i vores eget hjem.
Den garanterer, at regeringsagenter ikke
braser ind i vores hjem uden gyldig grund
eller uden nogen hjemmel for at konfiskere vores ejendom.
Det var den elektroniske version
af en uautoriseret regeringsrazzia i dit hjem.
Mueller kom tilbage fra en briefing.
Han ringede til mig og sagde: "Dale, vi har startet et program.
Ingen må vide noget om det.
Kun omkring seks i regeringen ved det."
Jeg spurgte, hvad det var. Han sagde: "Det kan jeg ikke afsløre."
Så jeg tog til Pentagon næste morgen,
og vi holdt et møde i et sikkert lokale, hvor jeg blev briefet.
Bagefter sagde jeg til min overordnede: "Jeg tror ikke på det her."
Jeg havde det ikke godt med det. Det var ikke holdbart.
Han sagde: "Du har tavshedspligt."
Jeg så følgerne af det og resultatet af det.
Men jeg så ikke noget produktivt komme ud af det.
Jeg vidste det ikke, men mit kontor skulle godkende
det retslige grundlag cirka hver syvende uge.
Hovedproblemet med programmet var, at det åbenlyst stred imod
Foreign Intelligence Surveillance Act.
Det er en meget kompliceret lov,
men for at gøre en lang historie kort, så var programmet decideret ulovligt.
I stedet for at gå til Kongressen og få lovene ændret,
ignorerede Bush-regeringen nogle af dem og fortolkede andre sådan,
at de kunne tilsidesætte dem.
MARTS 2004
I marts 2004 var Jack Goldsmith den nye chef for OLC,
og han udtrykte bekymring for visse aspekter af Stellar Wind.
Han sagde: "Jeg kan ikke finde et juridisk grundlag for de her aspekter,
så vi må måske afbryde det."
-Afbryde programmet? -Ja, noget af det.
Jeg vurderede, at halvdelen af det kunne fortsætte,
men resten af det burde stoppe.
Der var ingen lovlig hjemmel.
Da jeg underrettede Det Hvide Hus om,
at jeg ikke kunne godkende en stor del af overvågningsprogrammet,
blev David Addington stiktosset på mig og sagde:
"Du får 100.000 menneskers blod på dine hænder under næste angreb."
Jeg tror, han tænkte, at jeg tog fejl, og at det ville ske,
og det behøvede han ikke fortælle mig.
Jeg havde den samme følelse, og det tyngede mig meget.
Jeg ringede til Andy Card. der kom tidligt tilbage fra ferie.
Vi mødtes med George Tenet, Michael Hayden var der også,
for at tale om det.
Det var et meget omfangsrigt program.
Det var et af de mest effektive programmer
til indsamling af efterretninger,
så tanken om at afbryde noget, var problematisk.
Justitsminister Ashcroft godkendte min beslutning,
hvilket var forbløffende, eftersom han havde godkendt
det bredere program i samråd med Office of Legal Counsel.
Det var meget modigt af ham, for det var et tilbageslag.
Han var ikke glad for det, men han lod sig overtale.
AKUTMODTAGELSE INDGANG
Kun få timer efter Ashcrofts godkendelse,
blev han indlagt med akut pankreatitis.
Han skulle have galdeblæren fjernet, så han skulle opereres,
og han var meget syg. Det var uklart, om han ville overleve.
Det var et kapløb, for det var vist den 11. marts,
at den eksisterende godkendelse udløb,
og når overvågningen ophører, kan man gå glip af noget vigtigt.
Så jeg talte med præsidenten.
Han var urolig, for vi begyndte at høre rygter om,
at der var noget stort i gære.
Men uden justitsministerens underskrift på godkendelsen,
ville teleudbyderne måske ikke samarbejde.
Vi måtte have fat i Ashcroft.
-Så I tog på hospitalet. -Ja.
Præsidenten bad mig og Alberto om at tage på hospitalet
for at sætte ham ind i sagen
og medbringe et dokument, som han gerne skulle skrive under på.
Jeg skyndte mig på hospitalet, løb op ad trappen og gik ind på stuen.
Ashcroft lå på intensiv med en masse slanger i sig.
Hans øjne var næsten lukkede, og han var meget grå.
Han så slet ikke godt ud.
Jeg havde været der i fem minutter,
da Alberto Gonzales og Andrew Card, stabschefen i Det Hvide Hus, kom ind.
De havde Stellar Wind-godkendelsen,
og de bad Ashcroft om at skrive under.
Andy og jeg gik op til Ashcrofts stue, og John lå i sengen.
Han så meget svag ud, og han var bleg.
Det var tvivlsomt, om han forstod noget.
Han var ikke vågen.
Han sagde ikke meget, og han så skidt ud,
så det var utrolig uvist.
Men de kom altså med deres dokument, og så skete der noget usædvanligt.
Ashcroft, til min overraskelse,
løftede sig en lille smule op i sengen,
og han sagde:
"Jeg er enig i justitsministeriets beslutning."
Han gjorde det klart, han ikke satte pris på,
at de var dukket op på intensivafdelingen
for at genere ham.
Og så faldt han sammen i sengen.
Jeg var sikker på, han var ved at dø.
Justitsministeriets betragtning var,
at programmet ikke var lovligt.
Men Det Hvide Hus forsøgte at få ham til at ændre mening.
Vi takkede ham bare og gik.
Da vi kom tilbage i bilen,
sagde vi til Addington: "Det gik ikke. Vi har ingen underskrift."
Præsident Bush godkendte programmet igen
mod vores råd, hvilket var hans ret som præsident.
Det rystede den udøvende magt,
og der kom en bølge af opsigelser i justitsministeriet.
Hvis programmet var kommet ud, ville det have skadet regeringen,
også på den nationale sikkerhedsfront.
Derfor bakkede de ud.
Der er aldrig sket noget lignende i Amerikas historie
på så mange niveauer.
Jeg var simpelthen bare så rasende
over den overdrevne hemmelighedsfuldhed og kontrol i Det Hvide Hus.
Jeg følte, at de ikke ville have os
til at foretage en grundig undersøgelse.
De fik en tidlig vurdering,
og så ville de ikke høre mere efter det.
Jeg følte ikke, de var ærlige.
Jeg begyndte at afsløre visse ting rent internt.
Jeg konfronterede hovedadvokaten, der havde adgang til programmet.
Jeg rapporterede det til NSA's generalinspektør,
og i februar 2006 gik jeg til pressen med tilgængelig information
angående det nationale overvågningsregime.
De prøvede at gøre livet svært for mig.
Men vi har alle handlefrihed.
Vi kan træffe vores egne valg.
Vi kan også vælge, hvordan vi reagerer på ting, der sker.
Jeg har oplevet en helt usædvanlig tidsperiode,
og jeg kom ud af mørket.
Jeg ville ikke bare være et passivt vidne til det hele.
Det ville jeg have fortrudt.
Stellar Wind-programmet var omstridt, men loven ændrede sig ikke,
og Kongressen endte faktisk med at forny overvågningsloven
og til en vis grad udvide beføjelserne.
Obama-regeringen ændrede visse ting,
men den centrale lov forblev.
I virkeligheden er regeringens overvågningspolitik ført videre,
og den er i det store blevet godkendt igen selv efter afsløringerne.
Det er tydeligt, at de opførte sig aggressivt efter 9/11,
og at de var meget frygtsomme.
De vidste ikke, hvad fjenden planlagde,
og derfor gjorde de alt for at indsamle efterretninger.
Men de gjorde det på måder, som var et klart brud på lovene.
Enhver magt uden begrænsninger fører automatisk til misbrug.
Efter 9/11 var der ingen, der ønskede eftergivenhed.
For at sige det mere nøgternt,
så ville de bare sparke røv.
Ville du ikke sparke nogens røv, hvis de havde myrdet 3.000 personer?
Hvem var ikke vred?
Men vi vælger vores statsoverhoveder,
så de kan beskytte de værdier,
der udgør de ledende principper i vores samfund.
De skal beskytte dem, så den verden, vi skal leve i,
når krisen er blæst over,
ikke er så radikalt anderledes end den, som vi har kendt.
Knus til far.
Yderligere tusindvis af soldater er på vej til fjerne destinationer.
Ti dage efter jeg gik ud af gymnasiet, kom jeg ind i marinekorpset.
Jeg anede ikke, hvad det betød før min første dag i kamp.
Tekster af: Rikke Schultz