Hory trosek stále jizví krajinu po celém Ground Zero.
Hledání ostatků je prioritní, ale trýznivý úkol.
Nevím, jestli jsem byl někdy připravený na to, že najdu tělo.
Není to příjemný pocit.
Když kopete a narazíte na známky života,
a tím myslím, že třeba najdete něčí rodinné fotografie
nebo najdete boty, a když najdete botu, řeknete si:
„Sakra. Někdo má k té botě nějaký vztah.“
A chtě nechtě…
se vám do mysli vkrádá pocit, že ten člověk už nežije.
Věděla jsem, že největším úkolem našeho policejního oddělení
bude vyhledávání a identifikace těl
a pak informování rodin, že jste našli jejich blízké.
Jednou z nejhorších věcí byly plakáty pohřešovaných,
jejichž blízcí nevěděli, jestli jsou mrtví
nebo někde zavalení.
Jen je chtěli najít.
Můj syn se jmenoval Mark Zeppelin. Pracoval v 104. patře.
Jen čekám, jestli se objeví. Nic víc a…
Víte, jestli šel včera do práce?
Ano, šel. Volal mi odtud přesně v devět.
A řekl mi, že mě miluje, a to bylo všechno.
Jestli ho někdo uvidí nebo někdo něco ví, jmenuje se Andrew Stern.
Takže jestli někdo něco ví, prosím,
jeho manželka a jeho matka
a všichni ostatní čekáme, až se ozve.
Prosím vás, můžete ustoupit a nechat je projít?
Zpočátku bylo mnoho hasičů prohlášených za nezvěstné, včetně mě.
Zpočátku, když jsme věřili, že najdeme někoho živého,
všichni samozřejmě nesmírně riskovali,
aby našli někoho, kdo bude zachráněn živý.
Zkuste se vžít do toho, že to byl váš příbuzný.
Každý z těch hasičů je náš bratr.
Každý policista je náš bratr
i civilisté, které jsme přísahali chránit.
Záchranné a pátrací týmy stály na haldách,
které byly někdy čtyři, pět nebo i šest pater vysoké.
A požáry řádily v Ground Zero po několik měsíců.
Po celou dobu, co jsme tam byli,
existovalo riziko, že se nějaká budova zhroutí.
Když tam nastoupíte, řeknou vám, že když uslyšíte píšťalku,
utíkejte, protože se možná hroutí nějaká budova.
A píšťalka pískala několikrát.
Ale když zazněl signál „vzduch je čistý“, všichni se zas vrátili.
Byli tam psi na vyhledávání mrtvol,
byli tam hasiči i policisté.
Bylo tam pár chlapů, kteří tam se mnou byli denně.
Byla jsem jedním z detektivů, kteří pracovali v márnici.
A naší prací bylo vyhledání pohřešovaných, jejich identifikace
a pak oznámení rodině.
Jakmile se ostatky ocitly v márnici,
proběhl proces identifikace.
Pro většinu identifikací, které probíhaly před 20 lety,
se používaly otisky prstů, snímky chrupu, tetování, jizvy
nebo jiné identifikační znaky, které jsme dokázali najít.
Výsledky testů DNA se tenkrát vracely až po několika týdnech.
ČLEN JEDNOTKY POHOTOVOSTNÍ SLUŽBY NYPD
Mně ani bratrovi nikdo oficiálně nesdělil, že se táta pohřešuje.
Ale vzpomínám si na to nekonečné čekání.
Otec měl ve zvyku sledovat tři vysílačky.
Sledoval vysílačky policejního okrsku, hasičského sboru a speciálních jednotek.
Slyšel hlášení o 11. září
a přihasil si to z Queensu na Manhattan.
Byl přidělen k záchrannému týmu, který šel do věže č. 2.
Řekl: „Tak ahoj.“, vběhl do věže č. 2…
a pak jsme slyšeli, že se druhá věž se zhroutí,
a víc toho nevíme.
Bruce vyslali na místo hned po nárazu prvního letadla.
Bylo to kolem půlnoci.
Slyšela jsem klepání na postranní dveře do kuchyně.
Byl to Bruceův poručík Charlie,
který byl náš rodinný přítel a také hasič.
A…
Charlie vedl zdvořilou konverzaci,
až jsem mu nakonec řekla: „Prostě to řekni. Řekni to.“
A on řekl, že jsou nezvěstní.
O Velikonocích zavolali, že našli nějaké nástroje,
které nesly označení 41. jednotky, a také údajně Bruceovo tělo.
A jestli se prý nechci přijít podívat, jak ho budou vynášet.
Řekla jsem: „Ne.“
Věděla jsem, že takový obraz v hlavě mít nechci.
Protože na faktu, že je navždy pryč, už by to nic nezměnilo.
Naše rodina se relativně brzy rozhodla uspořádat pohřeb.
Policejní vrtulníky při takových příležitostech tvoří takzvanou
„formaci nezvěstného“.
A když nám přeletěly nad hlavou,
tak mi došlo, že táta odešel navždy,
že se už nevrátí,
že je všechno navždy pryč.
HASIČSKÝ VŮZ Č. 252
Otce ani strýce jsme už nikdy nenašli.
11. září zahynulo celkem 343 hasičů,
37 policistů z přístavního úřadu,
a 23 newyorských policistů.
To je celkem 403 záchranářů,
což je největší ztráta na životech záchranářů v dějinách USA.
A bohužel, až dodneška
nebylo 40 % obětí identifikováno
a možná nikdy nebudou.
DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
3. ČÁST TEMNÁ STRANA
FEDERÁLNÍ BUDOVA
KANCELÁŘ FBI V NEW YORKU
Ráno 11. září jsme byli na místě, když došlo k nárazu druhého letadla.
A stihli jsme vběhnout do budovy
a byli jsme ve vestibulu budovy a náš nadřízený nám dával instrukce.
Takže ten případ našemu týmu svým způsobem přiklepli.
Snažili jsme koordinovat všechna objevená vodítka.
Ale samozřejmě, všichni do jednoho v newyorské kanceláři,
všichni do jednoho v FBI v těch prvních dnech a týdnech
na tom případu pracovali.
Chtěli jsme zjistit, co se ten den stalo,
kdo ty útoky spáchal a kdo za tím stál.
Ale ještě důležitější bylo, abychom se ujistili, že nepřijde druhá vlna,
že se to už nestane znova.
Takže jsme sledovali každou stopu.
Já taky. Hlavně chci pryč z Washingtonu.
Let 77 narazil do Pentagonu.
Byla jsem přidělena k týmu, který vyšetřoval únos letu 77,
abych prošetřila totožnost pěti únosců tohoto letadla,
a vše, co se jich týkalo.
DULLESOVO MEZINÁRODNÍ LETIŠTĚ VIRGINIE
Let 77 vzlétl z Dullesova letiště v Severní Virginii.
A stejně jako všechny ostatní lety ten den mířil na západní pobřeží.
A v každém letu byli piloti.
V letu 77 to byl Haní Handžúr.
Těm dalším jsme říkali
„nepiloti“ nebo pěšáci.
To byli ti, co měli za úkol
použít fyzickou sílu k podrobení cestujících,
aby piloti získali přístup do kokpitu
a převzali řízení letadla.
A v letu 77 byli těmito nepiloty
Chálid al-Mizhár, Sálim al-Hazmí, Naváf al-Hazmí, to byli bratři,
a Madžíd Mukíd.
PENTAGON
Tým strávil spoustu času sestavováním
téměř celodenního harmonogramu únosců.
Snažili jsme se vystopovat téměř každý jejich krok ten den.
Chálid al-Mizhár a Naváf al-Hazmí prošli výcvikovým táborem,
výcvikovým táborem al-Káidy v Afghánistánu.
Vybral je přímo bin Ládin,
aby se zúčastnili akce, které se tehdy v al-Káidě říkalo „Letadlová operace.“
A neměli žádné zkušenosti s životem ve Spojených státech.
Nikdy v USA nebyli.
Neuměli skoro vůbec anglicky.
Ale na konci roku 1999, se na pokyn Chálida Šajcha Muhammada,
který byl strůjcem útoků z 11. září,
vydali na cestu směr Spojené státy.
MALAJSIE
A přesunuli se do Kuala Lumpuru.
CIA měla čím dál větší obavy z hrozby útoku al-Káidy
a dozvěděla se o setkání v Kuala Lumpuru v lednu 2000,
kterého se zúčastnili únosci al-Mizhár a al-Hazmí
a které bylo součástí jedné z jejich posledních schůzek
a celoročního výcviku před odjezdem do Spojených států.
AL-MIZHÁR, CHÁLID
CIA se dokonce dozvěděla, že mají americká víza.
Chálid al-Mizhár a Naváf al-Hazmí
byli nakonec první únosci, kteří vstoupili na území USA.
CIA sledovala stoupence bin Ládina,
protože bin Ládin několikrát vyhlásil válku
Spojeným státům.
Ta schůzka v Malajsii byla odrazovým bodem,
kde konkrétní lidé, kteří byli později obviněni
z provedení tohoto útoku, dostali zelenou
a také uvedli do pohybu různé mechanismy,
různé složky spiknutí,
které byly podle nich pro úspěch akce klíčové,
a kde dospěli k závěru,
jak se nejlépe dostat do USA s vízy studentů leteckých akademií.
ÚSTŘEDÍ CIA
Informace, že tato individua
brzy poté dorazila do Spojených států
nebyla efektivně a včas předána FBI.
Tehdy systém fungoval tak,
že CIA dělala zpravodajskou činnost v zámoří
a FBI protiteroristickou činnost v USA.
Takže tok informací nebyl kupodivu nutně plynulý.
Dokonce vznikl i koncept zprávy,
kde o nich CIA komunikuje s FBI.
Jenže z toho nic nebylo.
- Tu zprávu neodeslali? - Neodeslali.
Kdyby v té době americká vláda fungovala správně
a systémy FBI a CIA byly propojené,
vyšlo by najevo, že jsou to lidé z al-Káidy,
kteří byl sledováni na schůzkách v Malajsii
a přicestovali do USA a mají možná zlé úmysly.
Ale to se nestalo.
Nejsem si jist, jestli by si to všichni pospojovali,
kdyby k nějakému sdílení informací došlo.
Nastalo tu jisté vakuum, jisté selhání,
nedostatek komunikace, na nějž by mohl někdo poukázat
a říct: „Kdybychom to věděli, mohli bychom tomu předejít.“
Dobře. Možná.
SCHVÁLENÁ ŽÁDOST O UDĚLENÍ VÍZA PRO MÚHANDA ŠEHRÍHO, 23. ŘÍJNA 2000
Byla to promarněná příležitost.
Kdyby CIA tyto informace včas předala FBI,
mohli bychom ta dvě individua začít sledovat.
Všechny stopy by byly důkladně prověřeny
a byly by podniknuty všechny kroky běžné při vyšetřování terorismu.
To by se dělo s každým střípkem informace,
pokud bychom věděli, že do Spojených států
dorazili agenti al-Káidy.
Myslím , že to bylo 12. září,
kdy byla na Dullesově letišti nalezena Toyota Corolla.
Auto bylo registrováno na Naváfa al-Hazmího s adresou v San Diegu
a FBI tu adresu v San Diegu jela prověřit.
15. LEDNA 2000
MEZINÁRODNÍ LETIŠTĚ LA
Víme, že 15. ledna dorazili do Los Angeles.
1. února se objevili v restauraci v Los Angeles,
kde se setkali se Saúdem jménem Umar al-Bajúmí.
Umar al-Bajúmí je záhadná a zvláštní postava.
Byl to postgraduální student, který se nikdy neobjevil ve škole.
Platila ho saúdská vláda přes zprostředkovatele,
ale evidentně nepracoval.
Zdálo se, že nepotřebuje peníze.
Dokonce i lidé, kteří si ho nespojovali s útoky,
se domnívali, že je špionem saúdské výzvědné služby.
Ne přímo důstojník rozvědky, ale nějaký informátor nebo pozorovatel.
Setkal se s únosci a řekl jim, že žije v San Diegu.
A že jestli tam někdy budou, ať ho vyhledají.
A přesně to udělali.
A on jim pomohl se zabydlet.
Pomohl jim zřídit si účet v bance.
Pomohl jim sehnat byt ve stejném komplexu,
kde bydlel s svou rodinou.
Říkal, že je to kvůli islámské pohostinnosti
a že jim rád pomůže.
A po letech se stal důležitým vůdcem al-Káidy.
Že to muselo být domluvené.
Také trávili čas s další klíčovou postavou
jménem Anvár al-Avlakí.
To byl jemenský imám v té době usazený v San Diegu.
A po letech se stal důležitým vůdcem Al-Káidy.
10. KVĚTNA 2000
Al-Hazmí a al-Mizhár se v létě 2000 stěhují do penzionu,
který paradoxně patřil informátorovi FBI.
Ten informátor FBI byl starší pán, vdovec, co bydlel sám v domě.
Měl řadu mladých muslimských návštěvníků, kteří u něj bydleli.
VÁS VÍTÁ MĚSTO LEMON GROVE
Nebyli podezřelí.
Nedělali by nic, co by kohokoli přimělo,
aby se obrátil na policii nebo na úřady.
Zdálo se, že Naváf al-Hazmí
vede v San Diegu normální život.
Pár týdnů pracoval na čerpací stanici.
Hrál fotbal s přáteli.
V San Diegu se pokoušeli docházet na lekce létání.
A jejich angličtina nestačila na porozumění letovým instrukcím.
Kvůli jazykovému hendikepu
se ani jednomu z nich v leteckém výcviku nedařilo
a místo toho se z nich stali pěšáci.
ZACARIAS MUSÁVÍ
Zacarias Musáví byl Francouz,
který pobýval ve Velké Británii a cvičil se v Afghánistánu.
Také chodil na pilotní školu v USA.
Byl to náladový a upovídaný chlapík, trochu cvok,
který vyvolával podezření.
Mimo jiné měl prý prohlásit,
že se nepotřebuje učit, jak přistát.
Jen tak trochu létat.
A chtěl hned na velká letadla.
Také si koupil instruktážní videa.
Byla to totožná videa
od stejného prodejce, která si pořídili i někteří další únosci.
Zatkla ho cizinecká policie a vzali ho do vazby.
A mělo se za to, že se mohl stát jedním z únosců 11. září,
kdyby ho v srpnu toho roku nezatkla cizinecká policie.
Byla to další promarněná příležitost,
protože existovaly informace spojující ho s Ramzím binem al-Šíbem,
koordinátorem plánu z 11. září.
Ten tehdy žil v Německu.
Kdyby FBI získala přístup k jeho počítači,
mohl se stát klíčem
k včasnému odhalení spiknutí.
MUHAMMAD ATTA ŠÉF ÚNOSCŮ Z 11. ZÁŘÍ 2001
Muhammad Atta, něco jako velitel operace,
se setkal s binem al-Šíbem
a s dalšími lidmi z al-Káidy, zajišťujícími logistickou podporu,
aby se ujistil, že je vše připravené.
USÁMA BIN LÁDIN
VOJENSKÝ ŠÉF AL- KÁIDY NADPORUČÍK AL- KÁIDY
CHÁLID ŠAJCH MUHAMMAD STRŮJCE SPIKNUTÍ
ZACARIAS MUSÁVÍ - POTENCIÁLNÍ ÚNOSCE RAMZÍ BIN AL-ŠÍB - SPOLUSPIKLENEC
MUHAMMAD ATTA ŠÉF ÚNOSCŮ
Všech 19 únosců,
15 pěšáků a 4 piloti,
bylo pečlivě vybráno.
Byli to lidé, kterým al-Káida bezmezně věřila
a kteří by nikdy necouvli ze zdánlivě beznadějné operace,
jíž byl útok na samé srdce USA.
Obnášelo to nejméně tři roky podrobného plánování,
schůzky po celém světě,
pečlivý výběr 19 únosců a pilotů
a zorganizování jejich aktivit.
7. ZÁŘÍ 2011
Ve dnech předcházejících 11. září
se týmy únosců začaly přesouvat,
aby byli blíž městům, odkud měli odlétat.
Takže únosci letu 77 se přesunuli
z New Jersey dolů do Marylandu, aby byli blíž k Dullesově letišti.
Tým letu 93 se přiblížil k letišti v Newarku,
odkud odlétal let 93.
A únosci letu 11 a letu 175
se přesunuli do oblasti Bostonu.
Ráno 11. září 2001
všechny týmy únosců dorazily na letiště.
Prošli bezpečnostními kontrolami na svých letištích.
Domníváme se, že měli nože s krátkou čepelí,
které byly tenkrát na palubách povoleny,
takže bez problémů prošli kontrolou
a nastoupili na paluby svých letů.
V 80. a 90. letech neexistovala politická vůle.
Bombové atentáty páchali jednotlivci,
unášela se letadla, ale všechno v zámoří.
Počty obětí byly malé.
Bylo to brutální, krvavé, mrzuté,
ale nebyla to otázka národní bezpečnosti.
Před 11. zářím 2001 vyhlásil John Ashcroft naše priority,
na které se zaměříme.
A prioritami byly zbraně, drogy, občanská práva, ochrana vězňů.
A pak si říkáte:
„Někdo nás může napadnout. Co terorismus?“
Terorismus vypadl.
Zapomněl jsem, na jakém byl místě. Myslím, že na patnáctém.
Bylo to k nevíře. Bylo to naprosto k nevíře.
15. ZÁŘÍ 2001
Celý tým pro národní bezpečnost mluvil v Camp Davidu o selháních.
Přímo v naší zemi žili lidé, kteří ten útok
nějakou dobu plánovali.
Zpravodajci se musí polepšit.
Musíme se zlepšit v získávání informací.
Jak to provést?
Co třeba, když někoho chytíme?
Můžeme při jeho výslechu nějak získat lepší informace,
ty nejspolehlivější informace?
Nepřísluší mi hovořit o záležitostech operativy,
o konkrétních možnostech
nebo o aktivitách, které můžeme v budoucnu podnikat.
Ale máme samozřejmě tu nejlepší armádu na světě.
A ta má širokou škálu schopností.
A této armádě bude možná v souladu s naší celkovou strategií
zadána jistá mise.
Také se musíme vydat na temnou stranu, abych tak řekl.
Musíme se pohybovat ve stínu, ve světě zpravodajců.
Spoustu práce
je potřeba vykonat potichu a bez diskuzí
s využitím zdrojů a metod, které mají k dispozici
naše zpravodajské služby, pokud máme být úspěšní.
Když v Bílém domě seděl prezident Ford a personálním šéfem byl Cheney,
prosazoval už tehdy Dick Cheney velice široký pohled
na prezidentské pravomoci v rámci ústavy,
především na ty, které se týkaly národní bezpečnosti a války.
Zastával názor, že pokud jde o válku a národní bezpečnost,
tak velí prezident.
A může dělat vše, co považuje za nezbytné.
A Kongres se do toho v podstatě nesmí plést.
A když se do toho plést bude, prezident to může ignorovat.
To byl jeho pohled.
Byl to absolutistický pohled na prezidentovy pravomoci v době války.
Takže pro nás bude životně důležité použít jakékoli prostředky
k dosažení našeho cíle.
To mě děsilo.
Bylo děsivé slyšet takhle mluvit viceprezidenta Spojených států
v televizním vystoupení,
kde měl uklidňovat národ,
kde měl snižovat napětí.
A on místo toho napětí zvyšoval a ještě si přisazoval.
Takže jsem se bál, že uděláme věci, které nám budou na škodu.
Vím jen tolik, že když jsou emoce rozbouřené, rozum jde stranou
a dělají se špatná rozhodnutí.
S teroristy nelze vyjednávat. Neskončí to dohodou.
Nedojde k žádnému mírumilovnému soužití.
Žádná vyjednávání. Žádný summit.
Žádná společná komuniké s teroristy.
AFGHÁNISTÁN
MAZÁRE ŠARÍF PROSINEC 2001
Ne. Nejsem člen al-Káidy. Jsem student.
Zadržení se chovají náležitě.
Používáme jen nezbytně nutné prostředky.
Chováme se k nim slušně a s úctou.
V roce 2001 v Afghánistánu velice stoupl počet zajatců.
Anglicky.
Jsem televizní reportér z televize Al-Džazíra.
Věřte mi. Zeptejte se velitele.
Jsem z Al-Džazíry, přijel jsem sem z Kandaháru
a mám kameru a ztratit ji v Kundúzu.
Nejsem mudžáhid. Vidíte?
USA nabízely velké sumy peněz,
nabízely odměny Pákistáncům a Afgháncům,
aby v podstatě udávali lidi, kteří splňovali určité parametry.
Rozhazovali jsme v Afghánistánu letáky, kde stálo:
„Pokud tyto lidi udáte, čeká vás bohatství.
Dost peněz na jídlo na rok pro celou vaši vesnici,
vaši rodinu, váš kmen, pokud nahlásíte tyto lidi .“
A tak jsme získali zajatce.
Stovky a stovky zajatců.
Jakmile máte zajatce,
máte omezené možnosti a nemůžete je zabít.
Nemůžete je propustit, protože se vám znovu postaví.
Takže jsme se museli rozhodnout, co uděláme s lidmi, které zajmeme.
Generál Tommy Franks měl za to, že bychom měli v Afghánistánu
zanechat co nejmenší stopu, abychom Afghánce ujistili,
že tam nebudeme dlouhodobě.
Představa, že tam zanecháme velkou stopu v podobě věznic
nebo jedné velké věznice prostě postrádala logiku.
Takže jsme ten nápad zavrhli.
Proběhly debaty s dalšími státy.
O navrácení teroristů neměli zájem. Takže tahle možnost padla.
Pak jsme se zaměřili na USA.
Proběhlo i pár debat, při nichž jsme
zvažovali Leavenworth, Alcatraz…
- Alcatraz? Jako možnou…? - Byly to jen rámcové úvahy.
Někdo to možná nadhodil jako nápad.
Ve hře byla i věznice s maximální ostrahou ve Florenci v Coloradu.
Ale nakonec jsme měli pocit, že politicky… Bylo to přece jen pár týdnů po 11. září.
Nevěděli jsme, jestli by to Američané pochopili.
Také jsme měli obavy ohledně práv,
kterých by nabyl každý, koho přivezeme do USA.
DENÍK MIAMI HERALD
Volali mi lidé z armády a řekli:
„Budeme se teď věnovat vězeňství. Nechcete jet s námi?“
Nevěděli jsme, co od toho máme čekat a kde to bude.
KUBA
ZÁLIV GUANTÁNAMO
VĚZNI PŘIJÍŽDĚJÍ NA KUBU
LEDEN 2002 - MIAMI HERALD
Pentagon se rozhodl zřídit v Guantánamu detenční zařízení.
Guantánamo je součástí kubánského území.
Je to v jihovýchodním cípu Kuby.
Dohoda z roku 1898 ukončila španělsko- americkou válku a dala Kubě nezávislost.
Ale součástí dohody bylo to, že si necháme Guantánamo.
Po právní stránce to byl pronájem na dobu neurčitou.
Takže jsme si pronajali pozemek v Guantánamu,
ale smlouvu můžeme zrušit jen my.
Podle ministerstva zahraničí
jsme měli hledat právní ekvivalent vesmíru.
To mělo být právě Guantánamo. Místo, kde neplatí žádné zákony.
Po právní stránce to byla „Země nikoho“. „Ďáblův ostrov“.
Letěli jsme do Guantánama
na jedno až dvoudenní prohlídku.
A když jsme tam byli, vyvedli na vzduch pár vězňů.
A pak se stalo to,
že od zadržených uniklo velice drsné video,
možná od těch, které posadili na letadlo.
Vedli je v řetězech, na hlavách měli kápě,
byli k sobě připoutaní okovy,
pochodovali tam po dvoře a nevypadalo to vůbec humánně.
V hangáru se někdo ptal: „Koho nám sem posílají?“
A ten člověk odpověděl: „Ty nejhorší z nejhorších.“
Mluvili o těch prvních dvaceti mužích.
Nejsou to slušní lidé.
Několik z nich prohlásilo,
že než opustí záliv Guantánamo, mají v úmyslu zabít Američana.
Tuhle radost jim neuděláme.
Kdekdo očekával, že z těch letadel vystoupí zrůdy
typu Hannibala Lectera, samí sebevražední a fanatičtí teroristé.
Tihle lidé by překousali hydrauliku
v Boeingu C-17, aby ho poslali k zemi.
Byli připoutaní k podlaze, museli sedět vzpřímeně, na hlavě kápě,
a museli se podrobit různým technikám smyslové deprivace.
jako jsou neprůhledné brýle, tlumiče sluchu a pouta.
A pak je poslali letadlem do Guantánama, v podstatě jako náklad.
Svět těch dvacet mužů spatřil přibližně o deset dní později,
když Pentagon zveřejnil záběry
těch dvaceti mužů uvnitř cely.
To jsou oni. To je první den.
- Oni klečí. Jo… -Jsou na kolenou.
Na té fotce vidíte 20 lidských bytostí.
Je jich tam všech 20.
Pentagon tu fotku zveřejnil z různých důvodů
a Evropané byli znechuceni a říkali, že je to „mučení“.
Když dorazilo první plné letadlo a za ním pak další,
došlo nám, že to nejsou ti nejhorší z nejhorších.
Tohle nebyli podezřelí z al -Káidy, po kterých pátráme.
Tohle byli obyčejní zemědělci.
Nebyli to zajatci z bojiště,
ale oběti lovců odměn.
Hned v počátcích Guantánama přišla z Pentagonu instrukce:
„Za žádnou cenu jim neříkejte ‚vězni‘.“
Když jim budeme říkat „vězni“, musíme s nimi zacházet
podle Ženevských úmluv, které chrání válečné zajatce.
Proto jsme tam měli zadržené, a ne vězně.
Jste tu, protože jste podezřelí,
že jste vysoce postavení tálibové nebo členové al-Káidy.
Někteří z vás tvrdí, že jste nevinní a nejste z Tálibánu ani z al-Káidy.
Chci vám říct, že v Americe platí zákony.
Váš případ bude projednán a spravedlivě souzen.
Řídíme se Ženevskými úmluvami.
Co to znamená?
Znamená to, že dostáváme pokyny z Washingtonu,
a ty plníme.
A myslím, že zjistíte, že se k nim chováme lidsky.
V jedné uniklé zprávě jste použil slovo „přežitek“,
když jste popisoval některá ustanovení z Ženevské úmluvy.
Proč jste to napsal? Co jste tím myslel?
Výraz „přežitek“ reflektuje fakt,
že Ženevská úmluva byla koncipována v době,
kdy mezi sebou válčily národy,
a nikoliv nenárodní státy, jako jsou teroristické skupiny typu al-Káidy.
My právníci jsme se rozhodli,
především na základě zprávy ministra spravedlnosti Johna Ashcrofta,
že by úmluva neměla platit,
protože al-Káida nebyla národním státem, který podepsal Ženevské úmluvy,
a že Tálibán přišel o veškerá práva
na ochranu válečných zajatců,
protože abyste na tuto ochranu měli nárok,
musíte mít při boji uniformu,
zbraně musíte nosit viditelně,
musíte bojovat v rámci hierarchické struktury
a nesmíte nahodile zabíjet civilisty
a očekávat, že získáte výhody pro válečné zajatce
podle Ženevských úmluv.
Rozhodnutí Bushova kabinetu z roku 2002,
že zadržení ve válce proti terorismu nemají žádná práva,
že podle mezinárodního práva nejsou osoby, není správné.
Naopak jsou chráněni Ženevskými úmluvami,
konkrétně částí jménem „Obecný článek tři“.
Odepřeli jim základní lidská práva,
přístup k právníkům, přístup k habeas corpus.
Zadržení byli vydaní napospas horku, slunci, větru, hmyzu.
Měli dva kbelíky.
Jeden byl na pitnou vodu, druhý na exkrementy.
Byla tam betonová podlaha,
ze třech stran plot a pak brána, kterou se chodilo dovnitř a ven.
Byl to ekvivalent vojenského psího kotce.
Objevily se souběžné snahy,
podporované především z Bílého domu
a z kanceláře viceprezidenta, aby se používalo mučení.
Myslím, že to není zveličování toho, co se tam dělo.
V roce 2002
byl poprvé zadržen někdo důležitý. Byl to muž jménem Abú Zubajdá,
který provozoval něco jako penzion, což byla přestupní stanice
pro lidi, kteří se chtěli přidat k al-Káidě,
přidat se k Tálibánu v Afghánistánu.
A z toho důvodu měl nesmírnou zpravodajskou hodnotu.
Znal spoustu lidí, kteří tudy prošli.
A FBI ho začala vyslýchat a dostala z něj spoustu informací.
A agent FBI, Ali Soufan mu ošetřil zranění
a rozvíjel výslechové metody založené na porozumění,
kdy vyslýchaného poznáváte a on vám důvěřuje,
tedy alespoň v rámci možností.
Když jsme začali zatýkat ty lidi a mluvit s nimi,
vyslýchat je není žádná věda.
Existuje mnoho různých způsobů, jak někoho vyslýchat,
a my v orgánech státní správy jsme na to připraveni.
Jsme cvičení v získávání informací
z lidských zdrojů.
Pro lidi z bezpečnostních složek je to běžná praxe.
CIA, armáda, FBI,
všichni jsme dělali výslechy bombových útoků na východoafrické ambasády
a útoku na torpédoborec USS Cole
a spousty dalších spiknutí a narušení stability
po celém světě.
Soufan má hodně úspěchů
včetně identifikace Chálida Šajcha Muhammada.
Je snadné na to zapomenout, protože dnes se obecně ví,
že byl mozkem útoků z 11. září.
Ale až do pozdního jara roku 2002 jsme nevěděli,
kdo 11 . září zorganizoval.
Takže první, kdo nám tuhle informaci předal,
byl Abú Zubajdá.
OBSERVER (U.K.)
To, že z něj FBI úspěšně získala informace, nezůstalo nepovšimnuto,
a tak Abú Zubajdáha podrobili něčemu,
čemu říkali „techniky vylepšeného výslechu“.
Ty souběžné snahy, které se objevily
během prvních měsíců po 11 . září,
o vytvoření programu mučení,
se chopily příležitosti otestovat první morče.
Dostat Abúho Zubadajáha pro nás byla velká věc.
A dostat Chálida Šajcha Muhammada
jakbysmet.
Chci říct, že tyhle vysokoprofilové cíle pro nás byly velmi důležité.
Národní bezpečnostní rada rozhodla,
že je třeba se zabývat technikami vylepšeného výslechu.
George Tenet a CIA dostali pověření: „Co doporučujete?“
Bylo důležité získat jasné instrukce:
„Dobře. Kde jsou hranice?“
A tak ministerstvo spravedlnosti vydalo právní posudky,
aby poskytlo CIA vodítko.
REAKCE MINISTERSTVA SPRAVEDLNOSTI NA TECHNIKY VÝSLECHU CIA
DESET TECHNIK: UPOUTÁNÍ POZORNOSTI, PŘIZDĚNÍ,
PODRŽENÍ TVÁŘE, POLÍČEK, POBYT V BEDNĚ,
Byl jsem na schůzce, kde o tom byl prezident informován.
Nakonec dal souhlas, aby byly techniky vylepšeného výslechu
užívány pod patřičným dozorem s vyhlídkou,
že tak dokážeme zabránit
dalšímu útoku ve Spojených státech.
Mezi techniky vylepšeného výslechu patří vynucená 24hodinová nahota,
24hodinové denní světlo, 24hodinový chlad,
24hodinová tma.
Waterboarding je nechvalně proslulá a veřejně neznámější metoda.
Rozhodně netvrdím, že ty techniky nejsou nepříjemné nebo hrozné,
ale například přizdění.
Přizdění byla technika, kdy se vyslýchanému dala kolem krku kápě,
aby u nich nedošlo k poranění krku.
Přidržíte ho u zdi, která není pevná,
která povolí, a zatlačíte ho na ni.
Co se týče políčku, dlaň musela být otevřená.
Ruka mohla být jen pár centimetrů od obličeje
a mohli jste udeřit jen do lící.
Břišní plácnutí, opět otevřená dlaň
a jen pár centimetrů od břicha.
Mohli jste udeřit jen mezi pupkem a bradavkami, myslím.
Takže velice podrobné instrukce ohledně toho, co je povolené.
Prostudovali jsme tu úmluvu proti mučení,
což bylo impulzem ke vzniku zákona proti mučení.
Šéf legislativní sekce ministerstva spravedlnosti napsal,
že mučení je taková činnost,
jejíž pouhá představa vyvolává mrazení v zádech,
jako například jehly vrážené pod nehty,
jako například propichování očních bulev,
jako například elektrický proud zaváděný do genitálií.
Tomu jsme byli na hony vzdáleni.
Strávil jsem 25 a půl roku v FBI.
V době kolem 11. září 2001
byl první náměstek ředitele pověřený bojem proti terorismu.
Ředitel Mueller si mě po jedné po schůzce v Bílém domě
zavolal do kanceláře a řekl:
„Musíme vyslat dva agenty do jedné země.“
A já řekl: „Dobře. Jasně. Hned se do toho pustíme. O co jde?“
On povídá: „Zadrželi Zubajdáha.“
A já na to: „To je skvělé. Toho jsme tu potřebovali mít.
Vyslechneme ho. Potřebujeme víc než dva agenty.
- Dáme dohromady tým…“ -„Ne. Pošlete tam dva agenty.“
A já povídám: „Ale dopravíme ho sem, ne?“
A on na to: „Ne. CIA si ho nechce nechat.“
A já říkám: „To je zajímavé.
Ale my nemáme v popisu práce asistovat CIA u snahy
někoho nedopravit do země.“
Řekl jsem: „Já vím, co umějí a co nejspíš udělají.
Na tom se podílet nechceme.“
A on řekl: „Ano, chceme. Musíme jim pomoct.“
Říkám: „U toho naši agenti být nemůžou.“
A on: „Slíbil jsem prezidentovi pomoc.“
Řekl jsem: „Zavolejte prezidentovi,
že do toho nejdeme.
Co to udělá s naším obrazem u americké veřejnosti?
Nejsme banda zločinců.
Tímhle si můžeme zničit pověst.“
BÝVALÝ ŘEDITEL FBI ROBERT MUELLER NAŠI ŽÁDOST O ROZHOVOR ODMÍTL
Nevěřili, že ti zadržení budou mluvit.
Takže chtěli vyvinout systém,
kde vše půjde jak na běžícím páse.
Raz, dva, tři, čtyři, a chlap vám všechno vyklopí.
Ale takhle svět nefunguje. Takhle lidská přirozenost nefunguje.
Tehdy zavládla politika strachu.
Když člověk viděl, jak se strach, který jsem já i všichni měli,
stává jedem, který otravuje společnost,
napadlo vás, že opouštíme principy, které činí USA výjimečnými.
V roce 2004 dospěl generální inspektor CIA k závěru,
že nelze dokázat, že by díky technikám vylepšeného výslechu
byla odvrácena byť jen jediná hrozba útoku.
Neexistují důkazy?
Neexistují. A tohle říká samotná CIA. Ne já
To je hlavní nevýhoda mučení.
Mučením si vynutíte povolnost. Nevynutíte si spolupráci.
Rozdíl mezi povolností a spoluprací je ten, že povolný jedinec
vám řekne cokoliv chcete slyšet, aby mučení ustalo.
Neřekne vám pravdu.
A při spolupráci získáte pravdu.
ZVLÁŠTNÍ SENÁTNÍ VÝBOR 9. PROSINCE 2014
Přineslo to málo užitečných informací,
které by nám pomohly dopadnout pachatele útoků z 11. září 2001
nebo zabránit novým útokům a zvěrstvům.
Každý, kdo tvrdí, že vylepšené techniky,
řekněme to natvrdo, waterboarding,
nepřinesly ohromné množství cenných informací,
není schopen pohlédnout pravdě do očí.
Jsem hluboce znepokojen tím, kdo jsme jako země,
jaké postoje zastáváme a v co věříme.
Amerika byla vždy příkladem
a inspirací pro další země světa,
a pokud budeme praktikovat mučení
a dělat věci, které oslabují
či dokonce poškozují image Spojených států
a podněcují naše nepřátele,
mohlo by to mít v budoucnu závažné následky.
A uvažujte, co by se stalo, kdyby v dalším konfliktu nějaký nepřítel,
nikoliv teroristická organizace, zajal americké vojáky.
Samozřejmě by měl pocit, že může dělat totéž, co jsme praktikovali my.
Trvalo mi dlouho, než jsem to pochopila.
Guantánamo a především tamní vězení
byl od války ve Vietnamu první vojenský podnik bez ústupové strategie.
USA drží ve vazbě už stovky podezřelých členů Tálibánu a al-Káidy
včetně 30 dalších Afghánců
dopravených dnes na americkou námořní základnu Guantánamo na Kubě.
Tím se celkový počet vězňů zde zvýšil na 110 a toto číslo ještě poroste.
Nikdo nevěděl, jak tohle skončí.
Jak nás mohli takhle zaskočit?
Je to rozhodně selhání amerických tajných služeb.
Dnes i jen pouhý pohled na letadlo na obloze,
houkání sirény
nebo dokonce i ranní pošta vyvolávají podezření.
Pro New York to byl další den v první linii strachu,
v zákopech teroristické hysterie.
V Rockefellerově centru se v NBC našel antrax.
Člověk se cítí zranitelně,
protože neví, co se stane a kde se to stane.
Během víkendu po 11. září v Camp Davidu
jsme prezidenta informovali o tom, jaké máme rezervy v pravomocích,
jaké v kapacitách
a co je nutné udělat, aby se to znovu neopakovalo,
a jak potrestat pachatele útoků z 11. září.
To uvedlo do pohybu některé věci jako například Vlastenecký zákon.
26. ŘÍJEN 2000
Vlastenecký zákon je součástí masivní snahy o dohled nad občany,
která se začala v důsledku událostí z 11. září 2001 stupňovat.
Tyto násilné skutky proti nevinným lidem
porušují základní dogmata islámské víry.
A je důležité, aby to mí američtí spoluobčané pochopili.
Amerika počítá miliony muslimů mezi své občany
a muslimové představují pro naši vlast nesmírně cenný přínos.
Muslimové jsou lékaři, právníci, profesoři práv,
členové armády, podnikatelé, majitelé obchodů,
mámy a tátové
a je třeba jednat se nimi s úctou.
Dokonce i sám prezident Bush říkal:
„Kvůli činům několika jednotlivců nesvalujeme vinu na celé náboženství.“
Ale vláda začala dělat přesně to.
Prezident Bush v pátek ve východním sále
Bílého domu podepsal takzvaný Vlastenecký zákon.
Po 11. září 2001 jsme začali vídat a slýchat rozhovory o tom,
jak naše zpravodajské služby selhaly.
Jak spolu vzájemně nekomunikovaly.
A jak se sem všichni ti únosci mohli dostat, vycvičit se
a nastoupit do letadel, aniž by si toho někdo všiml?
Počínaje dneškem měníme zákony upravující sdílení informací.
A co je důležitější,
měníme kulturu jednotlivých služeb,
které bojují s terorismem.
A poté se začalo velice rychle a děsivě dít to,
že se začaly navyšovat investice do bezpečnostních složek a sledování.
Opatření umožňující přístup k datům z knihovny,
aby věděli, co člověk čte.
A dalším opatřením byla povolení k tajným domovním prohlídkám.
Vlastenecký zákon umožňoval policii prohledat naše domovy,
aniž by nám to řekla.
Takže vejdu, tiše to tam prohledám, nechám si, co chci,
vezmu si, co chci, a neexistuje o tom žádná dokumentace.
Federální agenti prohledali islámské domovy a obchody na předměstí Washingtonu
a hledali vazby na teroristické organizace.
Hrubě mě to uráží nejen jako muslimku.
Uráží mě to i jako Američanku.
Odporuje to jádru toho, co jsme chápali jako práva na soukromí,
která byla zakotvena v Listině práv.
ÚSTŘEDÍ NÁRODNÍ BEZPEČNOSTNÍ AGENTURY FORT MEADE, MARYLAND
Národní bezpečnostní agentura
Je součástí Pentagonu, součástí ministerstva obrany.
A je to úřad, který má na starost elektronický dohled
nad všemi zahraničními nepřáteli Spojených států.
Vznikla v roce 1952 vládním nařízením prezidenta Trumana.
Navázala na tradici kryptoanalýzy, kterou USA využívaly
během druhé světové války.
A v průběhu desetiletí se rozrostla
do obrovské moderní organizace zaměřené na kybernetickou bezpečnost,
kybernetické útoky, kryptoanalýzu a elektronické odposlouchávání
nebývalých rozměrů.
Je to největší agentura svého druhu na světě.
Svět před 11. zářím 2001 a po něm byl jiný.
Byl jsem součástí agentury, která měla chránit lidi před nebezpečím.
A můj první den v práci, a…
Pokaždé, když to říkám, mám husí kůži.
Mám ji i teď, protože ten den se mi vryl do paměti.
11. září 2001 byl první den, kdy jsem se hlásil do nové služby.
Dokážu ten den přehrát vteřinu po vteřině,
minutu po minutě, hodinu po hodině.
Ale to, o čem jsem toho rána neměl nejmenší tušení,
byla tajná rozhodnutí, která byla přijata na nejvyšší vládní úrovni,
a týkala se toho, co je vláda ochotna udělat…
pod rouškou národní bezpečnosti.
Jak daleko za hranice zákona jsou ochotni zajít.
Jack Goldsmith, náměstek ministra spravedlnosti,
Úřad právního poradenství.
Šel jsem do Bílého domu, abych se seznámil
s budoucím programem Stellar Wind.
Šel jsem do kanceláře Davida Addingtona. On mě zasvětil.
Bylo neobvyklé, že mě do přísně tajného
špionážního programu zasvěcuje viceprezidentův poradce.
Addington dokonce měl v trezoru ve své kanceláři
původní pověření.
Řekl, „Teď vám spadne čelist.“
Řekl: „Dozvíte se něco, čemu nebudete věřit.“
Bezprostředně poté, skutečně během několika dní či týdnů,
bylo vydáno verbální povolení programu Stellar Wind,
ve kterém se mimořádná moc NSA
neobrací jen na zahraniční nepřátele, ale i na domácí obyvatelstvo.
Co byl Stellar Wind?
To je tenký led. Stále to podléhá utajení.
Říkejme tomu odposlouchávací program, který bez povolení
a ve velkém shromažďoval metadata
a také sbíral informace, z čehož se většina odehrávala v rámci USA.
Představte si počítač, který sleduje každý váš hovor a ví,
kdy a kde jste ho přijali, odkud vám volali
a jak dlouho trval.
To jsou metadata.
Program Stellar Wind měl tři koše,
jestli to tak mohu popsat.
První koš je sběr obsahu
telefonní komunikace,
když má operativec CIA za to,
že jeden z telefonujících je členem al-Káidy
nebo je s al-Káidou spojen.
Ty zbylé dva koše se sběrem obsahu nesouvisely.
Byly na metadata,
přičemž druhý koš byl na telefonní metadata.
Tam nevidíte obsah volání,
ale vidíte číslo, na které se volá, a možná i délku hovoru.
Třetí koš byl na sběr metadat z e-mailů.
Komu byl e-mail určen a kdo ho poslal.
Základní myšlenkou bylo, že skrze masivní sběr
těchto metadat,
a to i od lidí, kteří nebyli podezřelí,
si vytvoříte síť, která vám umožní
dát si dvě a dvě dohromady ze střípků důkazů,
která máte o teroristech,
a vytvoříte si tak rezervoár informací, které by zabránily příštímu 11. září.
Taková byla teorie.
Žijeme v digitálním věku. Topíme se v datech.
Takže Národní bezpečnostní agentura řekla: „Proč toho nenasbírat co nejvíc?
Koukejte, jak je to snadné. Nasbíráme to všechno.“
Vláda uzavřela zvláštní rozšířené dohody,
které byly super tajné,
s některými společnostmi, jako jsou Verizon
nebo AT&T a další, a získávala od nich data.
Takže to všechno shrábli a tvrdili:
„Dokud se na to nepodíváme, nic neporušujeme.“
Takže to dělalo z Čtvrtého dodatku trhací kalendář.
ČTVRTÝ DODATEK
V Listině práv
nám Čtvrtý dodatek dává právo na soukromí v našich domovech,
čili možnost vyhnout se tomu, aby nám do domovů mohli
bez souhlasu nebo bez povolení
vtrhnout vládní agenti a brát si, co chtějí.
A tohle byla elektronická verze
nepovolené vládní razie ve vašem domě.
Jednou ráno se ředitel Mueller vrátil z brífinku.
Zavolal si mě a řekl: „Dale, probíhá speciální program.
Chci, abys… Nikdo o tom neví.
V americké vládě je nás asi šest.“
A já na to: „Jo? O co jde?“ A on řekl „Nemůžu ti to říct. běž.“
Tak jsem šel druhý den do Pentagonu,
kde mě o tom na schůzce v izolované místnosti zpravili.“
Pak jsem se vrátil a řekl řediteli:
„Pochybuju, že to bude fungovat.“
Neměl jsem z toho dobrý pocit. Říkám: „To nebude mít dlouhé trvání.“
A on řekl: „Nesmíš tom s nikým mluvit.“
Viděl jsem výsledný produkt. Viděl jsem výsledky.
A říkám vám, že jsem z toho neviděl vzejít nic produktivního.
Tehdy jsem si to neuvědomoval,
ale můj úřad měl za úkol každých šest či sedm týdnů
schvalovat legálnost programu.
Hlavním problémem toho programu bylo, že naprosto odporoval
zákonu o zabezpečování informací o činnostech cizí moci.
A to je velmi komplikovaný zákon,
ale už při zběžném pohledu nepovoluje to, co se tu dělo.
A místo toho, aby Bushova administrativa požádala Kongres o změnu zákonů,
tak některé porušila
a jiné interpretovala tak, aby je mohla obejít.
BŘEZEN 2004
V březnu roku 2004 Jack Goldsmith, nový šéf Úřadu právního poradenství
vyjádřil obavy ohledně některých aspektů programu Stellar Wind.
Řekl: „Nemůžu najít právní oporu pro tento aspekt programu Stellar Wind
takže to možná budeme muset ukončit.“
- A tak… Ukončit něco. - Ukončit ten program?
V podstatě jsem rozhodl, že asi polovina toho programu může pokračovat
a asi polovina už ne.
Že pro to už nenacházím oporu v právu.
Když jsem informoval Bílý dům,
že nemůžu schválit velkou část toho sledovacího programu,
David Addington se na mě rozzlobil nejvíc, co kdy pamatuju, a řekl:
„Jestli to uděláte, máte na rukách krev 100 000 lidí,
kteří zemřou při dalším útoku.“
Asi si zaprvé myslel, že se mýlím, a zadruhé, že k tomu opravdu dojde.
A mimochodem, to mi říkat nemusel.
Měl jsem stejný pocit a samozřejmě mě to tížilo.
Tehdy jsem zavolal Andymu Cardovi. Andy se vrátil dřív z dovolené.
Sešli jsme se s viceprezidentem, Georgem Tenetem a Michaelem Haydenem.
A probrali jsme to.
Byl to velmi důležitý program,
nejspíš jeden z nejefektivnějších programů,
které naše vláda při sběru informací měla.
Takže představa, že něco ukončíme,
byla hrozivá.
Ministr spravedlnosti Ashcroft mé rozhodnutí schválil,
což bylo úžasné, protože Ashcroft schvaloval
celý program na podkladě rad našeho úřadu.
Bylo to od něj odvážné, protože to byl ústupek.
A nebyl z toho nadšený, ale nechal se přesvědčit.
URGENTNÍ PŘÍJEM
Několik hodin poté, co Ashcroft schválil a podepsal můj návrh,
ho odvezli do nemocnice s akutním zánětem slinivky břišní.
A museli mu odstranit žlučník,
musel jít na operaci.
A byl na tom hodně špatně a nebylo jasné, jestli přežije.
Zbývalo nám asi… Myslím, že 11. března byl termín,
kdy vyprší existující povolení.
A kdykoli dojde k přerušení sběru dat, nevíte, co vám uteče.
A tak jsem šel za prezidentem.
Měl obavy, protože jsme zaslechli cvrkot,
že se možná chystá něco velkého.
A pokud nemáme podpis ministerstva spravedlnosti,
tak s námi telekomunikační poskytovatelé
nejspíš odmítnou spolupracovat.
- Zavoláme Ashcroftovi. - Jel jste do nemocnice.
Jeli jsme do nemocnice.
Prezident požádal mě a Alberta, ať jedeme do nemocnice,
vysvětlíme Ashcroftovi situaci
a požádáme ho, zda by podepsal dokument,
který už dříve podepsal.
Uháněl jsem do nemocnice, vyběhl schody a vešel do nemocničního pokoje.
Ashroft byl na jednotce intenzivní péče.
Měl v sobě hadičky.
Měl skoro zavřené oči a měl popelavou tvář.
A vůbec nevypadal dobře.
Nebyl jsem tam ani pět či deset minut,
když vešli Alberto Gonzales a Andrew Card, šéf kanceláře Bílého domu.
Měli povolení pro Stellar Wind
v podstatě žádali Ashcrofta, aby to podepsal.
Šli jsme s Andym do pokoje Johna Ashcrofta a John ležel v posteli.
Vypadal na první pohled slabě a bledě.
Nebyl jsem si jist, že chápe, o čem mluvíme.
Nebyl při smyslech.
Moc toho neříkal a vypadal hrozně.
A já jsem si nebyl jist, co se stane.
Takže oni vešli, přednesli svou žádost a stala se úžasná věc.
Ashroft, k mému údivu,
se trochu nadzvedl na posteli
a řekl:
„Souhlasím s rozhodnutím ministerstva spravedlnosti.“
Dával jasně najevo, že ho netěší, že za ním přišli na jednotku intenzivní péče
a obtěžují ho.
A pak se zhroutil zpátky na postel.
Byl jsem si jistý, že je s ním na místě amen.
Názor ministerstva spravedlnosti zněl,
že tahle věc…
ten program, neběží v souladu se zákonem.
A tohle byl pokus Bílého domu, jak přimět Ashcrofta ke změně názoru.
Jen jsme mu poděkovali a odešli.
Když jsme nastoupili zpět do vozu, řekli jsme Addingtonovi, že to nevyšlo.
Nemáme podpis.
Prezident Bush znovu schválil celý program.
Nedal na naši radu, na což měl nárok.
Byl to prezident USA.
Celá exekutiva byla před kolapsem.
Na ministerstvu spravedlnosti se chystaly hromadné rezignace.
Program by vyšel najevo.
Pro vládu by se vše zhoršilo
i na úrovni národní bezpečnosti.
Proto zařadili zpátečku.
V amerických dějinách to neměl obdoby,
a to v mnoha ohledech.
Já jsem byl vzteky bez sebe
z přemíry tajnůstkářství a manipulace ze strany Bílého domu.
Měl jsem pocit, že po nás ve skutečnosti nechtěli
důkladné prověření programu.
Hned zpočátku dostali kýženou odpověď,
a poté už ji nechtěli znovu prověřovat.
Mám pocit, že Bílý dům nehrál na rovinu.
Začal jsem přes několik interních kanálů bít na poplach.
Konfrontoval jsem hlavního právníka, který měl přístup k programu.
Ohlásil jsem to generálnímu inspektorovi Národní bezpečnostní agentury.
V únoru roku 2006 jsem předal médiím neklasifikované informace
o režimu hromadného špiclování domácností.
Rozhodli se, že mi hodně znepříjemní život.
Ale všichni máme morální kompas.
Všichni máme schopnost se rozhodovat.
Také si můžeme vybrat, jak budeme reagovat na věci, které se kolem dějí.
Byl jsem svědkem přelomových historických událostí
a rozhodl jsem se vyjít ze tmy.
Nechtěl jsem sedět s rukama v klíně a sledovat, jak kolem jdou dějiny.
To bych si do konce života vyčítal.
Program Stellar Wind byl kontroverzní, ale zákon se nezměnil.
Kongres dokonce obnovil sledovací zákon
a v některých ohledech rozšířil možnosti dozoru.
Obamova administrativa změnila některé postupy,
ale základní zákon se nezměnil.
Obrovské pravomoce ohledně sledování občanů vládě v podstatě zůstaly
a byly znovu většinově schváleny i po těch odhaleních.
Je jasné, že po 11. září 2001 jednali velmi agresivně
a že se báli.
Připadali si slepí vůči tomu, co chystá nepřítel.
A v panice udělali všechno, co mohli, aby získali informace.
A prováděli to způsobem, který jasně porušoval zákony.
Jakákoli moc bez omezení vždy vede ke zneužívání.
11. září 2001 přesvědčilo lidi, že nechtějí být zranitelní.
A řečeno prozaičtěji
chtěli viníkům rozbít držky.
Byl to vztek. Vy byste nechtěli rozbít držku někomu,
kdo zavraždi 3000 lidí?
Kdo z nás neměl vztek?
Ale proto si volíme lídry, aby měli chladné hlavy,
aby měli dlouhodobé vize a bránili hodnoty,
které rádi označujeme za základní principy naší společnosti.
A aby tyto principy bránili a svět, ve kterém budeme žít,
až pomine současná krize,
se zásadně nelišil od světa, v němž jsme žili dřív.
Obejmi tátu.
Tisíce dalších amerických vojáků míří do dalekých míst.
Deset dní po maturitě jsem narukoval do námořní pěchoty.
Až do prvního dne na bojišti jsem netušil, kam jsem to vlezl.
Překlad titulků: Petr Putna