Це був чудовий осінній ранок,
і я знала, що мені потрібно їхати в Пентагон на виробничу нараду.
Пентагон — дуже велика будівля. Величезна.
Ми ж знаємо, що це одна з найбільших офісних будівель у світі.
Вона має по п'ять сторін, кілець і поверхів.
Тоді я працювала на другому поверсі кільця Е,
найбільш зовнішнього кільця Пентагону.
Сказала чоловіку: «Запізнююся. Мені треба їхати,
бо в мене нарада о 09:00».
І я всіх поцілувала, і сказала: «Побачимося, коли повернуся».
І нас було приблизно 16 осіб на виробничій нараді.
Коли прийшла моя черга,
пролунав найголосніший звук, який я чула в житті,
і стало темно.
09:37 EST
П'ЯТДЕСЯТ ОДНА ХВИЛИНА ПІСЛЯ ПЕРШОЇ АТАКИ НА ВСЕСВІТНІЙ ТОРГОВИЙ ЦЕНТР
У кімнаті було так темно,
що не було видно руку перед обличчям.
Я знала, що я була справа від стола.
Коли я отямилася, то була зліва від стола.
Не знаю, чи мене вибухом відкинуло на інший бік стола,
але знаю, що сиділа не там.
Я сиділа справа від стола.
О боже.
Ми бачимо зйомку з Вашингтона наживо,
і від Пентагону піднімається дим.
На ту мить
мій розум увімкнувся і сказав: «Маю забиратися».
Щойно спалахнула пожежа
з центру, де сталася катастрофа, як наразі видно.
Я почала повзти.
Коли я виповзала з дверей, хтось схопив мене ззаду за штани,
і я сказала: «Хто це?» Вона відповіла: «Лоіс».
Я сказала: «Нумо, Лоіс. Я допоможу. Будь зі мною».
Не знаючи, що за Лоіс ще були люди.
Коли я повзла через Пентагон,
там були кабінки.
І я заповзала під кабінку і казала: «Треба відповзти назад».
І ми повзли, вона зупинялася й казала: «Далі не можу».
А я їй: «Лоіс, треба. Я маю вивести тебе з будівлі».
Вибачте.
Сказала: «Не лишу тебе».
«Не скажу твоїм дітям, що лишила в цій будівлі».
А вона каже: «Далі не можу».
Сказала, що колготки прилипли до ніг,
бо підлога була така гаряча.
І я їй сказала: «Лізь мені на спину. Я винесу».
Тоді мені просто хотілося здатися.
Але знала, що не можна, бо зі мною були ці люди.
І я просто думала: «Боже, благаю. Виведи нас звідси».
У голові була лише одна думка:
«Я привела цих людей сюди. Ми помремо».
Тож там були солдат, я і мій полковник.
І ми просто стукали у вікно.
Вікно відчинилося,
і я побачила, що внизу є ті люди.
Казали: «Стрибайте! Зловимо!»
І молодого солдата, що там був,
полковник і я опустили з вікна,
бо він був дуже серйозно обпечений.
Тож ми опустили його першим.
Леді, Лоіс, її ми опустили з вікна наступною.
І за нею була ще одна леді.
Діставшись до вікна вона…
Подивилася мені в очі і каже: «Полковнику, страшно»
Я їй: «Та я маю витягнути тебе звідси».
Вона: «Не можу». Я кажу: «Так. Можеш».
Тож я просто буквально розтисла їй пальці, щоб відпустила край, і дала впасти вниз.
Хлопці її зловили,
тож у вікні лишилися ми з полковником.
І він каже: «Гаразд. Час забиратися».
Я йому кажу: «Сер, якщо ми замовчимо,
може, почуємо людей і зможемо повернемося по них».
І ми з ним сиділи в тому вікні,
і панувала така тиша… Нічого не було чути.
Ми з ним почали кричати й волати,
стукати по вікну, але ніхто не прийшов.
Тож тієї миті він віддав мені наказ.
Сказав: «Полковнику, негайно вилазьте з цього вікна».
Це був єдиний наказ за військову кар'єру, якому я не хотіла підкорятися.
Я знала, що там ще були люди.
Але знала, що мушу йти.
Тож я вилізла з вікна,
зрештою впала,
і з цього моменту я не знаю, що відбувалося.
Мала сильне отруєння димом.
Мала опіки на спині, руках і ногах.
Медсестри й інші розповіли мені решту історії.
Одна медсестра сказала: «Ми не думали, що ти виживеш».
І що я просто втратила свідомість.
Вона сказала: «Потім ми віднесли тебе на сортувальний пост,
який був поза Пентагоном».
І вона сказала:
«Ця людина не виживе. Треба доправити її до лікарні».
Мене поклали у пікап, який проїжджав повз.
Просто зупинили пікап, і поклали мене в кузов.
Простий пікап?
Простий пікап, який їхав повз Пентагон,
і його зупинили і поклали мене у пікап,
медсестра залізла зі мною у пікап.
Мені продовжували робити серцево-легеневу реанімацію.
Пам'ятаю, як відкрила очі,
і на цьому край.
ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
НЕБЕЗПЕЧНЕ МІСЦЕ
Маємо суперечливі дані щодо обсягу авіатрощі.
Чули слова очевидця, що цей малий літак
він наче бачив, переходячи міст на 14-ій вулиці.
09:28 EST ДЕВ'ЯТЬ ХВИЛИН ДО АТАКИ НА ПЕНТАГОН
Рейс 93,
ваш коридор на першу, 19 км на схід, три-сім-нуль.
Контакту немає. Ми шукаємо, Рейс 93.
-Агов! -Агов!
Агов! Хто-небудь!
Хтось дзвонив у Клівленд?
Рейс 93, він теж був повністю заправлений.
Летів до Сан-Франциско.
Його затримали, і він злетів лише за миті
до того, як Рейс 11 врізався у Північну вежу.
Мейдей! Забирайтеся звідси!
Ми всі тут загинемо!
Бачите Рейс 93?
Рейс 93, на південь від Чардона? Знизився.
-Що? -Схоже, знизився.
Не думаю. Рейс 93, перевірте курс три-п'ять-нуль.
Рейс 93, це Клівленд.
Якщо чуєте, відповідайте.
Викрадачі-пілоти навіть передавали аудіо комунікації.
Гадаємо, вони вважали, що передають
ті комунікації назад до салону літака,
а насправді передавали їх управлінню повітряним рухом.
09:32 EST
ЗА ВИСНОВКАМИ: ЗІЯД ДЖАРРАХ ВИКРАДАЧ
…будь ласка, сядьте й сидіть надалі.
У нас на борту бомба, тож…
09:32 EST
ПЕНСИЛЬВАНІЯ
ВАШИНГТОН, ОКРУГ КОЛУМБІЯ
Зараз ми отримуємо повідомлення, що евакуюють Білий дім.
Ми точно не знаємо, що призвело до ухвалення того рішення.
Його оголосили менш ніж за годину
після двох вибухів у Всесвітньому торговому центрі в Нью-Йорку.
Ми маємо дані про значну подію.
Федеральне авіаційне управління припинило авіасполучення в усій країні.
Країна іммобілізована через ці теракти
нині у сенсі авіаперевезень.
Аеропорт евакуюють.
-Додому. -Добре.
Терористи можуть викрадати літаки
й спрямовувати їх на відомі будівлі.
Хто знає? Може, в інших містах.
Також є повідомлення з Капітолію,
що будівлю казначейства евакуюють.
Потім ми дізналися, що Рейс 93
прямував чи до Білого дому, чи до Капітолію.
Гадаю, більшість вважає, що до Капітолію.
Поліція Капітолію почала кричати: «Евакуація!»
Ми вибігли з Капітолію,
і я запитала охоронця, куди йти,
і мені сказали: «Просто тікайте».
І я озирнулася, і від Пентагону валив увесь той дим.
N591-UA РЕЙС 93
Любий, чуєш?
Відповідай, Джеку, любий.
ГОЛОС: ПАСАЖИРКА РЕЙСА 93 «ЮНАЙТЕД ЕЙРЛАЙНЗ»
Так. Лише хотіла сказати: люблю тебе.
У нас у літаку невелика проблема.
Скажу: кохаю тебе.
Прошу, скажи дітям, що я їх дуже люблю.
І мені так шкода, любий.
Сподіваюся, що ще побачу твоє обличчя, любий.
На Рейсі 93
пасажири, які могли телефонувати
близьким на землі,
дізналися, що сталося з деякими іншими рейсами.
І хоробра група цих пасажирів вирішила штурмувати кабіну.
ОКРУГ СОМЕРСЕТ
І літак упав у Окрузі Сомерсет, Пенсильванія,
біля Шанксвілла.
Загинули всі 40 осіб на борту.
10:15 EST
Рейс 93. Про нього є інформація?
Так. Він на землі.
-На землі? -Так.
-Коли приземлився? Мали підтвердження… -Він не приземлився.
-Він упав на землю? -Так. На північний схід від Кемп-Девіда.
-На північний схід від Кемп-Девіда. -Це останні дані.
Точно невідомо, де саме.
Я завжди маю увічнювати пам'ять і думати про людей на борту Рейса 93,
бо вони спричинили падіння літака і врятували багато життів,
включаючи моє.
На борту Рейса 93 була Ванда Грін,
яка була кузиною мого начальника штабу Сандре Свонсона.
Тож це була особиста втрата,
бо Ванда була однією зі стюардес, які захопили літак
і переконалися, що літак не врізався в Капітолій.
Це була глибоко особиста й трагічна мить.
Вони герої, вони героїні,
вони ті, чию пам'ять і життя я вшановую щодня.
Тож крихти цих подій продовжують складатися в картину.
Мушу сказати, за 30 років роботи журналісткою
я ніколи не бачила нічого подібного.
Ніколи не висвітлювала історію таких масштабів.
Ось що відомо.
Трохи раніше 09:00 східного часу нині
літак розбився об одну з веж-близнюків
Всесвітнього торгового центру.
За кілька хвилин
другий літак врізався в другу вежу.
Обидва хмарочоси палають.
-Не може бути. -Нумо.
Гадаю, краще йти далі.
Гаразд. Ми на сходах «Б» вежі два на сорок восьмому поверсі.
ГОЛОС: НЕВІДОМИЙ ПОЖЕЖНИК
Мейдей!
ПІВДЕННА ВЕЖА
Хто подав сигнал?
По радіо звучить: «Мейдей! Тікайте з будівлі».
Зненацька Північна вежа почала дуже сильно трястися.
Раптом лунає голосний рев.
Наша позиція тремтіла,
звук був у 20 разів голосніше від грому,
Це був дивний, жахливий, лякаючий звук.
ПІВНІЧНА ВЕЖА
Пам'ятаю, як зі стелі над нами падали плити.
Туди, де ми були, почав просочуватися дим.
Ми не уявляли, що відбувається, але бігли з усіх сил.
Тепер дим валив звідусіль,
і був таким густим,
що я б, певне, не побачив вас із місця.
ПІВДЕННА ВЕЖА
Ми цього не знали, але відбувалося ось що: Південна вежа падала.
09:59 EST
ЧЕРЕЗ ГОДИНУ Й ТРИНАДЦЯТЬ ХВИЛИН ПІСЛЯ ПЕРШОЇ АТАКИ
О боже!
Дідько!
Нам треба тікати!
Дідько!
Щойно пролунав величезний вибух.
Ми бачимо, як клубами підіймається дим.
І я вам скажу, я не бачу другої вежі.
Сподіваюся, що я виживу.
Вона падає на мене.
Ось вона. Я ховаюся за машину.
Вона впала першою, хоча її протаранили другою.
Я почав бігти, і раптом
величезна куля білого диму охопила мене, наче сарана.
Я нічого не бачив. Тому впав.
І просто так і лежав.
І я нічого не чув. І нічого не бачив.
Пам'ятаю, люди бігли Ліберті-стріт.
Ліберті-стріт повертає на Мейден-лейн, де були наші офіси,
і вони бігли по Ліберті-стріт.
І хмара куряви наздоганяла їх на вулиці,
і здавалося, вона мала рот.
І та хмара їх просто поглинула, наче проковтнула їх.
Не спиняйтеся!
Чорт! Гаразд. Не зараз.
-Ентоні! Усе гаразд? -Так.
Пустіть мене. Будь ласка? О боже!
О боже!
Обережно.
Бачиш, як наближається та хмара,
і насправді думаєш лише одне: «Дідько».
«КАНАЛ 4»
Я відступив, і коли я відступив до дверей офісу,
хмара вдарила будівлю, яка вся затремтіла.
Чути, як б'ється скло.
О чорт.
Усі кричать, і в цю мить панує суцільний хаос.
Зрозумів: не знаю, де команда під прикриттям.
Не було зв'язку відколи будівлі протаранили.
І я стою, дивлюся за вікно, і кажу:
«Я не знаю, де вони. Хтось точно мертвий».
Що я маю сказати їх мамі, дружині, доньці, дитині
про те, як я дозволив їм піти в ту ситуацію,
і тепер вони загинули?
Це ті люди, до яких я, може, минулого тижня ходив на барбекю.
Коли я там лежав,
здалося, наче промінь світла пронизав ту хмару.
І я собі сказав: «Може, я помер, і може, Бог прийшов по мене».
І раптом вона просто відступила, як Червоне море.
І тоді я почув, як люди голосять і кричать: «Допоможіть!»
Привіт, Майку! Майку, я на зв'язку.
Я нарешті витер обличчя.
Був приголомшений.
Двоє, які здавалися в шоці, і яких ми схопили й примусили йти з нами,
були з ніг до голови вкриті брунатною сажею.
Нарешті дісталися книгарні «Бордерз».
Ми за допомогою сокири проникли в магазин і забралися з Черч-стріт.
Коли я побачив небо,
то обернувся, щоб подивитися,
і не побачив Південної вежі.
І вперше
я почав розуміти, що, певне, сталося
лише 15 хвилин чи 10 хвилин тому.
Я знав, що люди загинули.
Я молився, щоб дев'ять осіб, за яких я відповідав,
не загинули.
Моя вежа ще стояла, Північна вежа,
з гігантською багатоповерховою дірою,
з якої виривалися яскраве полум'я і дим.
Я чув сигнал тривоги, щоб забиралися з будівлі.
Тож я знав, що всередині вежі — небезпечне місце.
Не знав, у чому полягала небезпека, та знав, що треба тікати,
і знав, що ніхто більше не відповідає по радіо.
І на 19-му поверсі нас зупинив пожежник,
який вийшов з коридору й каже,
«Там у кінці коридору гурт цивільних».
«Вони не йдуть. Допоможіть примусити».
Так. Томмі, слухай уважно.
Я відправлю всіх постраждалих вниз до тебе на 40-й.
Тобі доведеться доправити їх до ліфтів.
До тебе спускаються десь 10-15 осіб.
Так. Добре.
Десять цивільних спускаються.
Деякі хлопці чинили надзвичайно альтруїстично і казали:
«Я залишуся і переконаюся, що всі вже самі почали виходити».
Я приніс клятву, і я вірю в свою клятву.
Я клявся допомагати людям, навіть ціною власного життя.
Це було для всіх нас дещо нове.
Не було ще правил.
Ми пішли в коридор,
і на той момент уже не було струму,
але працювало аварійне освітлення, тому була хоч якась видимість.
Побачили цього велетня на підлозі.
Я сказав іншим, ну, просто хапайте за ноги,
ми візьмемо за руки, просто потягнемо.
Так і вчинили.
Ми знесли його на три поверхи
і притягли до лоббі.
Коли туди прийшли, дехто сказав чекати,
бо люди стрибали.
Людина падає… Люди випадають.
-О боже! -О боже!
У людей, які застрягли нагорі, не було вибору…
окрім як вистрибнути чи згоріти на смерть, бо їм не було як вибратися.
Це мене бентежить. Це не залишає мене… Ви собі не уявляєте, як.
Коли ми досягли двору, курява нас засліпила.
Було видно на три-чотири метри перед собою.
Можу це порівняти лише з тим, як іти в хуртовину.
І тоді ми почули ще один голосний звук.
Рев був такий гучний,
що я спершу вирішив, що це наближається ще один літак.
Я пробіг зо два кроки, і стало абсолютно темно,
і нас просто поглинув густий чорний дим.
10:28 EST
Господи милий.
Бракує слів.
Я пробіг ще два кроки, і тоді просто згорнувся калачиком.
І тоді
я вважав, що за димом буде вогняна куля,
і змирився з тим, що моє життя обірветься.
Я думав, що все буде скінчено.
У голові швидко промайнули думки, у яких попрощався з сім'єю.
Гадаю, я одними губами сказав, ну, до побачення дружині,
і тоді помолився, і молився просто про те,
щоб було швидко й безболісно.
Катастрофа на краю Мангеттена.
А тоді всі почали: «Знайдіть телефон. Треба знайти телефон».
Я нарешті знайшов працюючий телефон
у залишеній станції метро на Канал-стріт
і додзвонився дружині.
СТІВЕН І РОЗМАРІ КЕРН ВСЕСВІТНІЙ ТОРГОВИЙ ЦЕНТР, 1982 РІК
Я пам'ятаю, як розклеївся.
І гадаю, те саме сталося на іншому кінці.
Тож ми, певне, довго нічого не казали одне одному.
Просто було знання, що ми знову на зв'язку.
Це було просто так важливо.
Навколо нас на землю падав попіл.
І майже здавалося, наче це сніг,
бо він так ніжно лягав на землю.
І навколо були люди, які просто ошелешено блукали.
Якби я зараз їх із чимось порівнював,
то було схоже на серіал «Ходячі мерці»,
бо я підходив і питав людей, хто вони, і куди вони йдуть,
і більшість не могли сказати.
«ЕЙ-БІ-СІ 7» НЬЮ-ЙОРК
Мені було надзвичайно важко дихати.
Ті уламки потрапили мені в горло.
Здавалося, що хтось засунув мені в горло шкарпетку.
Ми нарешті натрапили на керівника з відділу безпеки,
який повідомив, що вже нічого не можна вдіяти.
Сказав: «Обидві вежі впали».
Він сказав: «Ви вибралися живими».
Будівля митниці, Всесвітній торговий центр №6,
мала навіс, і я був під тим навісом.
Центр будівлі розтрощило, але обидва краї встояли,
і я був під одним із тих країв.
Знаю кількох загиблих поліцейських, які були просто за нами.
Масштаби катастрофи неможливо осягнути.
Там був бар, де було чимало людей,
які сиділи й дивилися новини.
І ми спробували туди дістатися,
і тоді побачили промову Джорджа Буша, президента.
Тоді й показали відео того, що сталося.
Що літаки протаранили торговий центр.
Ви справді тоді вперше дізналися, що це літаки?
Уперше.
Не знав. Не бачив.
Не знав, що це було.
12:36
08:55
САРАСОТА, ФЛОРИДА
Ми пішли виїжджати до початкової школи Емми І. Букер,
де президент мав зустрітися з другокласниками,
почитати їм книгу, тоді виголосити промову,
що всім дітям треба дати освіту.
Я стою біля дверей до класу,
куди підуть президент і директорка.
І я стою з президентом і директоркою,
коли Деб Ловер, тоді капітан ВМС,
директор ситуаційної кімнати Білого дому,
а в цій подорожі діючий Радник з нацбезпеки,
підійшла до президента й каже:
«Сер, схоже малий гвинтовий літак з двома моторами
розбився об вежу Всесвітнього торгового центру в Нью-Йорку».
Президент, директорка і я — усі мали однакову реакцію.
«Який жахливий випадок».
«Певно, в пілота був інфаркт, абощо».
Добрий ранок.
Після цього директорка школи відчинила двері до класу
і вони з президентом зайшли до класу.
І це тривало лише коротку хвилю,
бо капітан Ловер підійшла до мене й каже:
«О боже.
Другий літак розбився об другу вежу Всесвітнього торгового центру».
…увесь світ каже, готуйся.
-Біжімо! -Так. «Біжімо».
Я справді подумав, що я збираюся сказати.
Тоді я відкрив двері до класу, я зайшов у клас.
Коли учні тягнулися під парти, щоб витягнути книги,
я пішов уперед і підійшов до президента.
Він мене не бачив.
Я нахилився й прошепотів йому в праве вухо:
«Другий літак протаранив другу вежу».
«На Америку здійснено напад».
Ми доїхали до аеродрому в Сарасоті,
двері відчинилися, ми вийшли з лімузину,
і мене вразило те, що суворо заборонено протоколом.
Двигуни «борту Номер Один» уже були ввімкнені.
За протоколом зазвичай двигуни не заводять,
поки президент безпечно не сів у літак.
Літак почав котитися злітною смугою
ще навіть до того, як зачинилися двері, а президент сів на місце.
09:56 EST
Це чи ВПС США, чи літак ВМС, чи винищувач,
зараз він патрулює те, що ми називали «безпольотною зоною».
Усім літакам наказали приземлитися.
Президенту зателефонував віце-президент Чейні,
запитав, чи президент дозволить пілотам винищувачів
збивати комерційні пасажирські літаки,
якщо відмовляться підкорятися тому, що наказали робити.
ДІК ЧЕЙНІ ВІЦЕ-ПРЕЗИДЕНТ СПОЛУЧЕНИХ ШТАТІВ
10:31 EST
Віце-президент дозволив.
Віце-президент дозволив перехоплювати
й збивати їх, якщо не відповідають, каже командний центр.
Ми дізналися, що Рейс 93 розбився в Шанксвіллі, Пенсильванія,
скоро після того, як президент дав дозвіл.
Визнаю, дехто думав: «Це ми його збили?»
Звісно, ми не збивали.
Можна почути «туман війни», він може не лише затуманити зір.
«Туман війни» був у їх голосах.
Президент був дуже злий на мене на «борту Номер Один»,
бо хотів летіти до Вашингтона.
А я: «Пане президент,
не треба зараз вирішувати це».
Поговорю з пілотом. І з агентами Секретної служби.
Не могли повертатися у Вашингтон.
Пощастило мати у відрядженні двох військових радників.
Кажу: «Потрібні варіанти. Маю доправити президента в безпеку,
де він зможе вирішити, що робити далі».
Зрештою, приземлилися на авіабазі ПС США Барксдейл.
Нас вразило, як близько до нас були винищувачі,
що вели нас до приземлення,
було навіть видно обличчя пілотів тих літаків.
Я прошу американців приєднатися до мене
і висловити вдячність
усім тим, хто відчайдушно боровся
за порятунок наших співвітчизників,
і приєднатися до мене в молитві за жертв та їхні родини.
Потім полетіли з авіабази ПС США Барксдейл на авіабазу Оффут у Небрасці.
І коли ми дісталися Небраски,
спустилися у підземний тунель до Стратегічного командування.
У кімнаті були телевізори з пласкими екранами,
і адмірали й генерали усі говорили,
було чути всі розмови ФАУ і військових.
Президент збентежив групу,
бо офіцери не знали, стояти чи сидіти.
Пішли в іншу кімнату на відеоконференцію
з Вашингтоном,
говорили з Джорджем Тенетом, Роном Рамсфелдом, Діком Чейні.
Ми змогли отримати краще уявлення
про події у Вашингтоні стосовно авіабази Ендрюс.
16:33 EST
Потім ми сіли на «борт Номер Один» і полетіли назад до Вашингтона.
І коли сперлися на диван, виглядаючи з вікна «борту Номер Один»,
наближаючись до авіабази Ендрюс,
ми побачили дим, що піднімався над Пентагоном.
І президент був поряд зі мною.
Він сказав: «Це лице війни 21-го століття».
18:54 EST
Справді відчував нагальну потребу бути на посту,
коли ввечері повернувся головнокомандувач.
КАРЕН Х'ЮЗ ДИРЕКТОР З КОМУНІКАЦІЙ БІЛОГО ДОМУ
Буш вийшов з гелікоптера,
підійшов до нас із Карен, ми привіталися, а він ні слова.
Лише кивнув і пройшов повз нас в Овальний кабінет,
який готували до телезвернення
до нації того вечора.
Теракти можуть сколихнути підвалини найбільших будівель,
але не торкнуться підвалин Америки.
Ці теракти трощать сталь,
але не можуть пошкодити крицю рішучості Америки.
Він дав чітко зрозуміти, що ми відповімо.
Так усе не залишиться.
І в президента не було жодних сумнівів,
що це означає військові дії.
Альберто Гонсалес, юррадник Білого дому,
уже почав розглядати, які проблеми
треба розв'язати перед тим, як розпочинати війну.
Ми знали, що це теракт, і загалом знали, що це «Аль-Каїда».
ОСАМА БЕН ЛАДЕН
У Раді нацбезпеки я сидів поруч із юридичним радником
під час кожної наради.
У нас були підслухані дані, що «Аль-Каїда» хоче зробити дещо вражаюче.
Ми одразу розуміли, що буде війна.
Цим займатимуться не правоохоронці.
Ми збиралися застосувати не лише поліцію і ФБР у реагуванні
і розслідуванні подій.
Збиралися використати військових, ФБР і правоохоронні органи.
21:00 EST
Мали задіяти всі важелі влади.
Мали використати економічну міць,
задіяти закордонні зв'язки в усьому світі.
Ось як ми збиралися реагувати.
Господи, благослови Америку
Мій любий дім
Ми всі пішли на сходи Капітолію,
стояли разом і співали «Господи, благослови Америку».
І, знаєте, люди відчували єдність і хотіли там бути.
Настрій у країні поєднував страх, смуток, горе та гнів.
І саме в цю мить було стільки складних емоцій,
які всі змішалися.
Знаєте, багато в чому наче американські гірки.
Звісно, у родинах і спільнотах, які втратили близьких,
траур і горе були великими.
І страх, і незнання того, що буде далі, були дуже явними.
Знаю, ми в Капітолії точно не знали, що відбувалося,
і що станеться далі.
Отож, той страх відчували всі.
І гнів, не знаючи на кого чи на що, але гнів.
Усі гнівилися на тих, хто це зробив, і я теж.
Вони заслуговували на притягнення до відповідальності.
Ми були у траурі, ми горювали, ми були лихі, нам було дуже боляче.
МИНУЛО ТРИ ДНІ ПІСЛЯ ТЕРАКТІВ
Сьогодні Америка стоїть навколішки,
читаючи молитви за тих, чиї життя тут обірвалися.
Ми тебе не чуємо!
Я вас чую!
Я вас чую, і весь світ вас чує,
і люди…
І люди, які повалили ці будівлі,
скоро почують усіх нас.
Найкраще цей настрій описує слово «рішучість».
У нього була місія.
У ту мить він знав, навіщо обраний президентом.
Це ворог, що нападає на невинних людей, які нічого не підозрюють,
і тікає світ за очі.
Але вони не зможуть вічно ховатися.
Президент розумів, що цього б не сталося,
якби не той факт,
що в Афганістані «Талібан» дав безпечний прихисток
«Аль-Каїді», щоб та успішно планувала цей теракт.
І президент швидко ухвалив рішення,
що переслідуватимемо не лише винних у терактах,
але полюватимемо і на тих, хто їх ховав і допомагав планувати,
дав людям можливість здійснити ці теракти.
Ми вважали, що для ліквідації,
чи хоча б зменшення можливостей «Аль-Каїди»,
важливо завдати шкоди «Талібану».
РОЗШУКУЄТЬСЯ ЖИВИМ ЧИ МЕРТВИМ ОСАМА БЕН ЛАДЕН
Багато в чому те, що я чула, було помстою.
Злістю й помстою.
ЗАХИСТИМО СВОБОДУ
Помста.
Я хочу звести рахунки.
Відомо, хто за цим стоїть.
Відомо, яка країна підтримує всіх цих людей.
Їх потрібно відправити на дно, тобто повернути у кам'яний вік. Дурня.
Маємо їх підірвати у відповідь.
Справді.
Ворога потрібно знищити до ноги, з ворогом не можна вести перемовини.
Нас не зневажатимеш.
Ми нація номер один. Застосуймо це.
Хочемо реагувати.
Не можна напасти на Америку безкарно.
Не лише ті, хто переховує терористів,
а й ті, хто хоч якимось чином
допомагають чи якось сприяють…
тепер постануть перед гнівом нашої країни.
Гадаєте, це початок війни проти тероризму?
Гадаю, що так, і якщо на те воля Божа, так і буде.
Час на розмови закінчився, час починати діяти.
Як юридичні радники Білого дому,
працюючи з Джоном Ешкрофтом і юристами Міністерства юстиції,
готувалися до питань президента:
«Що я можу зробити для захисту Америки?»
«Що я можу зробити з метою самозахисту?»
«Що я можу зробити у відповідь на теракт?»
«Що я можу зробити, щоб атакувати
і покарати відповідальних за теракти?»
Швидко зважили надзвичайні повноваження президента
за статутом і, звісно, з огляду на конституційні повноваження
головнокомандувача,
які дають президенту значну владу,
але особливо в умовах самозахисту
після атаки на націю того дня.
Президент знав, що відповідь буде військовими діями.
Питання було лише в тому, чи потрібна санкція конгресу?
Це перебувало за межами звичних стандартів ведення війни.
Можна оголосити війну терористичному угрупованню?
Чи розуміє Вашингтон на відомчому рівні,
що це означає?
Маємо звертатися в Конгрес, щоб оголосити війну терористичному угрупованню?
Президент хотів отримати санкцію Конгресу.
І тривали обговорення: «Що саме це означає?»
І він, певне, міг доводити, що нам не потрібна санкція,
але він хотів мати санкцію, тож ми намагалися створити дещо,
на що Конгрес зможе реагувати,
і Палата, і Сенат.
Тому зупинилися на застосуванні сили.
Уважали, що санкція на застосування збройних сил
означатиме підтримку Конгресу, як політичну, так і фінансову.
І закріпить, підтримає конституційні повноваження президента
як головнокомандувача.
СПІЛЬНА РЕЗОЛЮЦІЯ
ЗАКОН 107-400 СЗЗС
Вирішив, що доручу Тіму Фланагану, заступнику,
очолити створення проекту СЗЗС
і працювати з експертами Конгресу.
Визнання того, що президент має санкцію конгресу
на використання збройних сил як головнокомандувач, було важливе.
Широке, що дозволяло переслідувати «Аль-Каїду»
і тих, хто сприяв чи переховував «Аль-Каїду»
у здійсненні цих терактів.
Тож вона надавала широкі повноваження.
Нині лідери Конгресу оглянули руїни Пентагону
і поклялися: президент отримає, що б він не забажав.
Та у кулуарах деякі демократи й республіканці
проти надання президенту широких повноважень, які він вимагає.
Проект резолюції з Білого дому дозволяє застосування збройних сил
проти тих, хто планував, дозволив, переховував,
здійснював чи сприяв терактам,
щоб відвернути й попередити усі майбутні терористичні акти.
Багато членів Конгресу думали:
«Що робити? Як це робити? Яка належна реакція?»
Ми отримали від адміністрації проект санкції на застосування збройних сил.
Тож після 11 вересня більшість обговорень стосувалися тієї санкції.
СЗЗС — це санкція на застосування збройних сил.
У цьому випадку в ній 60 слів.
Там написано: «Президенту надано повноваження застосувати збройні сили».
Не сказано де, коли й як.
Просто написано: «Проти будь-якої країни, організації, об'єднаних сил
чи осіб, пов'язаних з 11 вересня».
Якщо президент вимагає почати війну,
винесіть це на розгляд Конгресу, дайте обговорити, опрацювати,
і якщо вирішимо, ще це резонно, і саме так треба чинити,
що почати війну — в інтересах національної безпеки США,
то Конгрес ухвалить.
Але СЗЗС була такою узагальненою.
У ній узагалі не згадувалася «Аль-Каїда».
Я вічно говорила на засіданнях: «Ні. Вона надто узагальнена».
Багато депутатів казали: «Так. Але маємо ухвалити».
А я казала: «Справа в Конституції,
і не можна передавати жодні повноваження президенту».
Ці обговорення тривали одночасно
з плануванням поминальної служби у Національному соборі.
Я це ніколи не забуду. Того дня йшов дощ.
Я пішла до собору,
і декан собору, його звали преподобний Натан Бакстер.
У панегірику він сказав:
«Не станьмо у своїх діях тим злом, яке зневажаємо».
У ту мить я ухвалила своє рішення.
Я не могла дати президенту такі відкриті повноваження
на застосування сили.
14 ВЕРЕСНЯ 2001 РОКУ 14:44 EST
Я сьогодні висловлюю підтримку резолюції.
Цивілізоване суспільство давно намагається припинити насильство,
але винні в тероризмі і держави, які дають їм притулок,
є ворогами цивілізованого суспільства.
Вони розуміють лише застосування сили,
і прийшов час говорити з ними їхньою мовою.
Дана резолюція дає президенту владу
використовувати за кордоном повну міць Америки.
Ми переслідуватимемо вас,
і вас спіткає наш пекельний гнів.
Я була єдиною в Палаті та Сенаті,
хто проголосував проти санкції на застосування військової сили
щодо подій 11 вересня.
Жодного «проти» у Сенаті?
Жодного «проти» у Сенаті.
Пані депутатка з Каліфорнії має слово на півтори хвилини.
Пане спікере, депутати, я нині стою із дуже-дуже важким серцем,
сповненим скорботи за рідних і близьких,
убитих і постраждалих цього тижня.
Лише найбільш дурні й бездушні люди не зрозуміють того горя,
яке охопило наш народ і мільйони людей у всьому світі.
Одинадцяте вересня змінило світ.
І нас переслідують найглибші страхи.
Та я переконана,
що військові заходи не попередять подальші акти міжнародного тероризму
проти Сполучених Штатів.
Коли я дісталася свого кабінету, погрози розправи і…
Ви не хочете чути всього, що сталося.
Зрештою
було 60 000 імейелів, дзвінків, листів.
Близько 50% були буквальними погрозами розправою,
ворожими зауваженнями, мене обзивали,
називали зрадницею, винною у державній зраді. Мене треба повісити.
Нормально відчувати емоції. Це складова людської природи.
Але їх також потрібно збалансовувати раціональним мисленням.
ПОЛІЦІЯ НЬЮ-ЙОРКА
Треба впевнитися, що ми не ухвалюємо нераціональних рішень,
коли емоції так збурені.
Так багато вважають, що, висловивши незгоду,
ти чиниш державну зраду, та ще й у часи загрози національній безпеці.
А я кажу: «Зачекайте хвилинку. Саме тоді потрібно, щоб хтось не погодився».
Саме тоді обрані представники мають
подолати свій гнів,
щоб раціонально мислити й реагувати.
І не можна вічно наражати війська на небезпеку.
Сценарії бойових дій, які розглядає президент, значні за обсягом.
Офіційні військові особи казали Новинам «Ей-Бі-Сі» навіть про наземний контингент.
Чотирнадцятого вересня,
коли я рано був у Овальному кабінеті,
президент підійшов до мене й сказав, як всі залишали кімнату,
сказав: «Енді, я хочу завтра зібрати військову раду в Кемп-Девіді».
ОКРУГ ФРЕДЕРІК, МЕРІЛЕНД
Були присутні ключові фігури, включаючи юристів,
директора ФБР, звісно, міністерство оборони,
державний департамент, віце-президента.
І не було сумнівів, що ми готуємося почати війну.
Що означає, якщо це зробити?
Президент каже: «Не хочу крилатою ракетою за мільйон
влучити у п'ятидоларовий намет».
«Нам потрібна не така реакція».
Далі була дуже жвава дискусія щодо того, що це означає.
Президент запросив усіх лідерів світу.
Сказав: «Ось ваш шанс бути з нами чи проти нас».
Якщо ви не з нами, то ви проти нас.
За нашими сльозами міцніє… потужна рішучість Америки
перемогти у війні.
І ми переможемо.
Американці запитують: «Хто напав на нашу країну?»
Зібрані нами докази
усі вказують на низку помірно пов'язаних терористичних організацій,
відомих як «Аль-Каїда».
Лідери «Аль-Каїди» дуже впливові в Афганістані
і підтримують режим талібів, який контролює більшу частину країни.
В Афганістані ми бачимо, яким уявляє світ «Аль-Каїда».
Усі були впевнені, що у цій війні на нас чекає успіх.
Не було жодних сумнівів, окрім питання, скільки це триватиме.
Афганістан був невимовно важким випробуванням для військ США.
Це країна без виходу до моря через пів світу.
Він дуже важкий географічно.
Пів країни оточують круті гірські кряжі.
Він межує з країнами, у яких напружені стосунки
зі Сполученими Штатами, якщо вони взагалі є.
Пакистан, Іран,
колишні радянські республіки на кшталт Таджикистану, Китай.
То як нам узагалі туди хоч війська доправити?
Єдиний захист від тероризму — напад.
Просто мали перевести бойові дії на їх територію.
Як це зробити?
Звичними методами це неможливо.
Це можливо нешаблонними методами.
І, звісно, на місці вже є сили,
які жадають звільнити країну від «Аль-Каїди»
і звільнити країну від «Талібану».
Зрештою, у Пентагоні, у ЦРУ почав утверджуватися
план з використання афганських бійців опору…
відомих як Північний альянс.
ТРЕНУВАЛЬНИЙ ТАБІР ПІВНІЧНОГО АЛЬЯНСУ
Лідером усього того руху
був хоробрий боєць проти радянської окупації
на ім'я Ахмад Шах Масуд.
Послідовники героїзували Масуда, але на те були підстави.
На полі бою він був грізним командувачем.
Він ще зумів захистити від «Талібану» значні зони північного Афганістану.
АХМАД ЗІА МАСУД
КОЛИШНІЙ ВІЦЕ-ПРЕЗИДЕНТ АФГАНІСТАНУ БРАТ АХМАДА ШАХА МАСУДА
Як було працювати з братом?
Я вважав свого брата справжнім героєм.
Він завжди чинив благородно, і давав людям чимало впевненості.
Здавалося, що в нас є лицар, якого неможливо здолати.
У мого брата були потужні моральні принципи,
і він був дуже релігійною людиною.
Він завжди думав про свободу Афганістану.
За часів «Талібану» дуже розповсюдилася злиденність,
не було жодної освіти.
Не було доступу до охорони здоров'я, не було економіки,
узагалі не було управління.
Вони лише гнітили людей.
Вони мали помилкове уявлення про релігію.
Вони говорили лише про пригнічення жінок
і про те, щоб не дозволяти висловлюватися.
Це був режим релігійної диктатури.
Через це на Афганістан чекала криза,
і він став центром міжнародного тероризму,
і особливо торгівлі наркотиками.
Брат разом з деякими людьми з півночі
вирішили створити коаліцію, щоб протидіяти «Талібану».
11 ВЕРЕСНЯ 2001 РОКУ
9 ВЕРЕСНЯ 2001 РОКУ
За кілька днів до терактів 11 вересня
два бійця-смертника з «Аль-Каїди», переодягнені західними журналістами,
пішли взяти в Масуда інтерв'ю.
А в них у камері була схована величезна бомба,
і Масуда вбили.
Це був тактично геніальний хід Осами бен Ладена
й лідерів «Аль-Каїди», ліквідація головного суперника
і головної загрози для «Талібану» на полі бою
і для уряду Мулли Омара,
розуміючи, що якщо американці нападуть на Афганістан,
людина на кшталт Масуда стане для них цінним союзником.
«Аль-Каїда» разом із «Талібаном»
вважали найбільшою перепоною
перетворенню Афганістану на центр міжнародного тероризму
мого брата, Аміра Сахіба Ахмада Шаха Масуда.
Тому вони вирішили прибрати його з дороги.
У 2001 році, 11 вересня,
близько 90% Афганістану були під контролем «Талібану»,
тобто залишалося лише 10%, маленький шматочок території
на північній межі Афганістану.
Тож коли сталися теракти,
мій редактор у «Нью-Йорк Таймс» сказав мені:
«Їдь до північного Афганістану до повстанців».
«Я не знаю, як». «Якось».
Я полетів до Таджикістану
і перетнув кордон до крихітної зони, яку контролював Північний альянс.
І там була лінія фронту,
наче з часів Першої Світової війни.
Якщо дивитися на лінію фронту, то в 100 метрах були таліби,
і вони сиділи в окопах.
І прилетіли Боїнги B-52.
І я орендував мазанку,
одну з кращих халуп у місті, бо вона мала вікна.
Пам'ятаю, було близько п'ятої ранку,
коли я прокинувся від брязкання вікон,
вони дрижали. Здавалося, що землетрус.
Власне, я подумав, що це землетрус. Це дуже сейсмічно активна зона.
Це були бомби.
Я виглянув на окопи «Талібану»,
і B-52 бомбили окопи по всій протяжності горизонту.
Було видно ці наче величезні чорні круги.
Усе небо було покреслене інверсійними слідами B-52.
Наче твір сучасного мистецтва.
Могли дуже довго кружляти, потім скинути 900-кілограмову бомбу.
Так бомбили кілька днів поспіль,
нарешті лінія фронту «Талібану» зламалася.
13 ЛИСТОПАДА 2001 РОКУ
ВЗЯТТЯ КАБУЛА ПІВНІЧНИМ АЛЬЯНСОМ 13 ЛИСТОПАДА 2001 РОКУ
Таліби сіли у вантажівки, завантажили малу зброю,
і вирушили до духовної бази, Кандагара.
Режим «Талібану» окопався в Кандагарі.
Там була їх остання лінія оборони.
Грудень 2001 року,
Штати вважають, що загнати бен Ладена в кут
у горах Тора-Бора.
Дані розвідки дісталися військ США й афганських військ,
але з незрозумілих причин США не відправляє
величезний контингент військ спеціального призначення,
щоб спробувати впіймати чи вбити бен Ладена.
Це доручають групі бійців-афганців
і невеликій кількості радників-американців.
Загадкове рішення.
Зовсім незрозуміло, що коли натхненник терактів 11 вересня,
лідер «Аль-Каїдаи», знаходиться у межах досяжності військ США,
ми не сформували значно потужніші сили для його переслідування.
Не було важливішої місії,
не було важливішого полювання у світі, ніж пошуки Осами бен Ладена.
Він був ціллю номер один, найбільш розшукуваною людиною у світі.
Ми жили з усвідомленням того, що це може повторитися,
що ми знову можемо стикнутися з такими терактами.
Є люди, які кажуть, що він у печері,
кажуть, що він помер,
кажуть, що він у Пакистані.
Я лише знаю, що він тікає.
Переклад субтитрів: Дарія Хохель