Det var en vacker höstmorgon.
Jag visste att jag hade ett personalmöte i Pentagon.
Pentagon är en väldigt stor byggnad. Den är enorm.
Vi vet att det är en av världens största kontorsbyggnader.
Den har fem sidor, fem ringar, fem våningar.
Jag jobbade då på andra våningen på E-ringen,
den yttersta ringen i Pentagon.
Jag sa till min man: "Jag är sen. Jag måste åka,
jag har möte klockan 09:00."
Jag pussade alla och sa: "Vi ses när jag kommer hem."
Vi var runt 16 personer på personalmötet.
När det blev min tur,
hördes det högsta ljud jag någonsin hört.
Sen blev det mörkt.
FEMTIOEN MINUTER EFTER DEN FÖRSTA ATTACKEN MOT WORLD TRADE CENTER
Det var så mörkt i rummet
att man inte kunde se sin egen hand.
Jag visste att jag suttit på höger sida av bordet.
När jag vaknade till låg jag på vänster sida av bordet.
Jag vet inte om jag kastades till andra sidan bordet,
men jag vet att jag inte satt där.
Jag satt på höger sida av bordet.
Herregud.
Vi ser livebilder från Washington,
och det kommer rök från Pentagon.
I den stunden tog hjärnan över och sa: "Jag måste härifrån."
Branden bröt precis ut
så långt bort som vi har sett från mitten, där kraschen skedde.
Jag började krypa.
När jag kröp ut genom dörren tog nån tag i mina byxor
och jag sa: "Vem är det?" Hon sa: "Lois."
Jag sa: "Jag har dig. Följ med mig. Jag har dig."
Jag visste inte att det var fler bakom Lois.
Jag kröp genom Pentagon, det fanns bås överallt.
Jag kryper in ett bås och säger: "Vi måste backa."
Hon stannade och sa: "Jag kan inte fortsätta."
Jag sa: "Lois, du måste. Jag måste få ut dig ur byggnaden."
Förlåt.
"Jag kan inte lämna dig.
Jag kan inte säga till dina barn att jag lämnade dig."
Hon sa: "Jag kan inte."
Hon sa att strumpbyxorna satt fast i benen för att golvet var så varmt.
Jag sa: "Klättra upp på min rygg. Jag bär dig."
Då ville jag bara ge upp.
Men jag hade så många med mig.
Jag tänkte: "Gud. Du måste få ut oss."
Det enda jag tänkte var: "Jag tog dem hit. Vi kommer att dö."
Det var en soldat, jag och min överste.
Vi slog på ett fönster.
Fönstret gick upp
och jag såg personer där nere.
De sa: "Hoppa! Vi fångar er!"
Översten och jag hissade ner den unga soldaten,
för han var svårt brännskadad.
Han var den första vi hissade ner.
Sedan hissade vi ner Lois.
Det var en annan kvinna bakom henne.
Hon kom fram till fönstret.
Hon tittade mig i ögonen och sa: "Jag är rädd."
Jag sa: "Jag måste få ut dig härifrån."
Hon sa: "Jag kan inte." Jag sa: "Jo."
Jag bände loss hennes fingrar från kanten och släppte ner henne.
Killarna fångade henne, och översten och jag stod kvar.
Han sa: "Okej. Det är dags."
Jag sa till honom: "Sir, om vi är tysta,
kanske vi kan höra folk och gå tillbaka och hämta dem."
Vi satt vid fönstret
och det var så tyst. Man hörde ingenting.
Vi började ropa och skrika
och slog på fönstret, och ingen kom.
Då gav han mig en order.
Han sa: "Överste, du ska ut genom fönstret nu."
Den enda ordern i min karriär jag inte ville lyda.
Jag visste att folk var kvar.
Men jag var tvungen.
Jag tog mig ut genom fönstret
och tillslut föll jag.
Efter det vet jag inte vad som hände.
Jag fick i mig mycket rök.
Jag hade brännskador på ryggen, på armarna och på benen.
Sjukvårdarna berättade vad som hade hänt.
En sa: "Vi trodde inte att du skulle överleva."
Jag hade blivit medvetslös.
Hon sa: "Vi tog dig till triageområdet
utanför Pentagon."
Hon sa:
"Hon klarar sig inte. Hon måste till sjukhuset."
De stoppade in mig i en bil.
De stoppade en bil och la mig bak i bilen.
En vanlig bil?
En vanlig bil som körde förbi Pentagon.
De stoppade den och la mig bak i bilen.
Sköterskan hoppade in med mig.
De fortsatte att göra hjärt- och lungräddning på mig.
Jag minns att jag öppnade ögonen
och sedan blev det svart.
EN DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
DEL 2 EN FARLIG PLATS
Uppgifter om planets storlek varierar.
Ett ögonvittne såg ett litet plan
när han gick över 14th Street Bridge.
NIO MINUTER FÖRE ATTACKEN MOT PENTAGON
United 93,
du har trafik vid klockan ett, nivå tre-sju-noll.
Ingen kontakt. Vi tittar, United 93.
-Hallå! -Hallå!
Hallå! Någon!
Anropade nån Cleveland?
United 93 var också fulltankat och det skulle till San Francisco.
Det blev försenat och lyfte några minuter
innan American flight 11 kraschade in i norra tornet.
Mayday! Ut härifrån!
Vi kommer att dö här!
Har du United 93?
United 93, söder om Chardon? Nedstigande.
-Va? -Han verkar ha gått ner.
United 93, verifiera tre-fem-noll.
United 93, Cleveland.
United 93, Cleveland. Identifiera dig.
Kaparna hade faktiskt sänt ljudkommunikation.
De trodde nog att de sände till kabinen,
men de sände till flygledningen.
TROLIGEN ZIAD JARRAHS RÖST
…sätt er ner och sitt kvar.
Vi har en bomb ombord, så…
Vi får rapporter om att Vita huset evakueras.
Vi vet inte vad som orsakade beslutet.
Det här kommer mindre än en timme
efter de dubbla explosionerna i New York vid World Trade Center.
Det är en allvarlig händelse.
Den federala luftfartsförvaltningen har stoppat all trafik över hela landet.
Landet har förlamats av terrorattackerna när det gäller flyg i dag.
Flygplatsen evakueras, de måste åka hem.
Terrorister kan ha kapat flygplan
och styr dem mot välkända byggnader.
Vem vet? Kanske i andra städer.
Vi får rapporter från Kapitolium,
där finanshögkvarteret också utryms.
Senare fick vi veta att flight 93
var på väg mot i Vita huset eller Kapitolium.
De flesta trodde på Kapitolium.
Polisen vid Kapitolium skrek: "Evakuera!"
Vi sprang ut ur Kapitolium
och jag frågade vakterna vart vi skulle ta vägen.
De svarade: "Bara spring."
Jag tittade tillbaka och det kom mycket rök från Pentagon.
Älskling, är du där?
Jack, svara.
Jag vill bara säga att jag älskar dig.
Vi har ett litet problem på planet.
Jag älskar dig.
Säg till mina barn att jag älskar dem.
Jag är så ledsen, älskling.
Jag hoppas få se ditt ansikte igen.
Passagerarna på flight 93 som kunde ringa samtal
till sina nära och kära på marken
fick veta vad som hänt på de andra flighterna.
En grupp modiga passagerare bestämde sig för att storma cockpiten.
Planet störtade i Somerset County i Pennsylvania, nära Shanksville.
Alla 40 ombord dog.
United 9-3. Har ni information om det?
Ja. Det är nere.
-Är det nere? -Ja.
-När landade det? -Det landade inte.
-Är det nere? -Ja. Någonstans nordost om Camp David.
Det är sista rapporten.
De vet inte exakt var.
Jag måste alltid minnas och tänka på dem på flight 93.
De fick ner planet och räddade många liv, inklusive mitt.
Wanda Green var med på flight 93,
och hon var kusin till min stabschef, Sandré Swanson.
Det blev personligt,
för Wanda var en av flygvärdinnorna som tog över
och såg till att planet inte kom till Kapitolium.
Det var det mest personliga och mest tragiska ögonblicket.
De är hjältar,
de är människor vars arv och liv jag hedrar varje dag.
Pusselbitarna i historien fortsätter att falla på plats.
Under mina 30 år som journalist
har jag aldrig sett något liknande.
Jag har aldrig rapporterat om nåt så stort som det här.
Det här är det vi vet. Precis före klockan 09:00 i morse
kraschade ett flygplan in i ett av tvillingtornen
vid World Trade Center. Några minuter senare
kraschade ett andra plan i det andra tornet.
Båda skyskraporna brinner.
-Lägg av. -Kom igen.
Vi måste fortsätta.
Vi är i trapphus B i torn två på våning 48.
RÖST: OKÄND BRANDMAN
Mayday!
Vem anropar?
På radion hörs: "Mayday! Ut ur byggnaden."
Plötsligt började norra tornet skaka våldsamt.
Det hördes ett högt vrål.
Marken skakade och det lät som åska som dånade.
Det var ett konstigt, hemskt och läskigt ljud.
Jag minns att takpannorna föll över oss och rök började strömma in.
Vi visste inte vad som hände, men vi sprang så fort vi kunde.
Röken strömmade in överallt.
Den var så tjock att man inte såg någonting framför sig.
Vi visste inte om det, men södra tornet kollapsade då.
EN TIMME OCH TRETTON MINUTER EFTER DEN FÖRSTA ATTACKEN
Herregud!
Fan!
Vi borde springa.
Fan!
Det har skett en enorm explosion.
Vi ser böljande rök stiga uppåt.
Jag ser inte det andra tornet.
Jag hoppas jag överlever. Det kommer över mig.
Här kommer det. Jag tar skydd bakom en bil.
Det var det första som kollapsade.
Jag började springa och plötsligt
kom en enorm vit boll av rök som en svärm gräshoppor över mig.
Jag såg inget, så jag föll.
Jag låg bara där.
Jag varken hörde eller såg något.
Folk sprang på Liberty Street.
Liberty Street går över i Maiden Lane, där våra kontor var,
och de sprang längs Liberty Street.
Ett moln av lera jagade dem längs gatan,
det såg ut att ha en mun.
Och molnet slukade dem, som om det svalde dem.
Fortsätt!
Fan! Okej. Inte ännu.
-Anthony! Är du okej? -Ja.
Kan du släppa in mig? Snälla? Herregud!
Herregud!
Se upp.
Man ser molnet komma emot en och man tänker bara: "Fan."
Jag backade, och när jag kom tillbaka till kontoret
träffade molnet byggnaden och allt skakade.
Man hörde glas krossas.
Fan.
Alla skriker och det är bara kaos.
Jag inser att jag inte vet var mitt team är.
Jag hade inte hört av dem sen byggnaderna träffades.
Jag tittar ut genom fönstret och säger:
"Jag vet inte var de är. Någon måste vara död.
Vad ska jag säga till deras mor, fru, dotter eller barn
om att jag lät dem gå in i situationen och nu är de döda?"
Jag kunde ha varit på grillfest hos dem helgen före.
När jag låg där,
verkade det som om en ljusstråle kom rakt igenom molnet.
Jag sa till mig själv: "Jag kanske är död och Gud kom för att hämta mig."
Plötsligt öppnade det sig precis som Röda havet.
Då hörde jag folk som skrek på hjälp.
Mike! Mike, jag är här borta!
Jag torkade av ansiktet. Jag var omtumlad.
Vi fick tag i två personer som verkade vara i chock.
De var täckta i sot från uppifrån och ner.
Vi kom till bokaffären Borders.
Vi använde yxan för att komma in i butiken och kom ut på Church Street.
När jag såg himlen vände jag mig om för att titta,
men jag såg inte södra tornet.
Och för första gången började jag inse vad som måste ha hänt
bara femton eller tio minuter tidigare.
Jag visste att folk hade dött.
Jag bad för att mina nio kollegor
inte skulle vara döda.
Mitt torn stod kvar, det norra tornet,
med ett gigantiskt hål genom flera våningar.
Lågor och rök vällde ut.
Jag hörde nödanropet om att evakuera.
Jag visste att tornet var en farlig plats.
Jag visste inte vad det var, men jag visste att vi måste ut
och ingen svarade på radion.
På 19:e våningen stoppades vi av en brandman som sa:
"Jag har ett gäng civila längst ner i korridoren.
De vill inte gå. Hjälp mig."
Okej. Tommy, lyssna noga.
Jag skickar alla skadade till dig på 40:e våningen.
Du måste få ner dem till hissarna.
Det kommer tio till femton personer.
Ja. Okej.
Tio civila kommer ner.
Vissa gjorde oerhört osjälviska saker och sa:
"Jag stannar kvar och ser till att alla kommer ut."
Jag svor en ed och jag tror på den.
Min ed är att hjälpa folk även om det kostar mig mitt eget liv.
Det var nytt för oss alla och det fanns ingen plan.
Vi gick in i korridoren.
Alla lampor hade slocknat,
men nödbelysningen fungerade, så vi hade lite sikt.
Jag såg en stor man på golvet.
Jag sa åt poliserna att ta hans ben,
vi tog armarna och så drog vi honom.
Det gjorde vi.
Vi drog ner honom tre trappor och in i lobbyn.
De sa åt oss att stanna där, för folk hoppade.
En person faller… Folk faller ut.
-Herregud! -Herregud!
De som var fast högst upp, som inte hade något val…
…än att hoppa eller brännas till döds, för att de inte hade någon väg ut.
Det besvärar mig. Det håller mig… Du kan inte föreställa dig.
När vi kom in på gården var det helt vitt.
Man såg bara några meter framför sig.
Jag kan bara jämföra det med att gå i en snöstorm.
Sen hörde vi ett högt ljud till.
Vrålet var så högt
att jag först trodde att det var ett till flygplan.
Jag sprang två steg och sen blev det kolsvart.
Allt slukades av tjock svart rök.
Herregud.
Det finns inga ord.
Jag sprang två steg till och la mig i fosterställning.
I det ögonblicket trodde jag att ett eldklot kom bakom röken
och jag insåg att slutet var nära. Jag trodde att det var över.
Jag tog farväl av min familj.
Jag sa farväl till min fru och…
…och jag bad. Jag bad om att det skulle gå snabbt.
En katastrof på Manhattan.
Sedan fokuserade jag på att hitta en telefon.
Jag hittade slutligen en som funkade
på en övergiven tunnelbanestation på Canal Street.
Jag fick tag i min fru.
Jag bröt ihop.
Så var det nog för henne också.
Så vi sa säkert inget till varandra på en stund.
Det räckte att vi hade kontakt igen.
Det var väldigt viktigt.
Askan föll ner på marken.
Det verkade nästan som snö, för den träffade marken så mjukt.
Folk gick omkring i ett töcken.
Om jag måste jämföra dem med något,
så var det som serien The Walking Dead.
Jag frågade folk vilka de var och vart de skulle
och de flesta kunde inte svara.
Jag hade mycket svårt att andas.
Allt skräp hade sugits ner i min hals.
Det kändes som om jag hade en strumpa i halsen.
Vi stötte till slut på en chef från säkerhetsavdelningen,
som sa att vi inte kunde göra mer.
Han sa: "Tornen har kollapsat. Ni tog er ut levande."
Tullbyggnaden, byggnad nummer sex,
hade ett överhäng och jag var i det överhänget.
Mitten av byggnaden krossades, men de två ändarna hade hållits upp,
och jag var under en av dem.
Några av poliserna bakom oss blev dödade.
Det är omöjligt att förstå vidden av den här katastrofen.
Det fanns en bar där många satt och tittade på nyheterna.
Vi försökte ta oss in och då såg vi president George Bush tala.
Då visade de bilder på vad som hände.
Planen som träffade World Trade.
Var det första gången du insåg att det var ett plan?
Första gången.
Jag visste inte. Jag såg inte.
Jag visste inte.
Vi skulle till Emma E. Bookers grundskola.
Presidenten skulle träffa några andraklassare,
läsa en bok med dem och hålla ett tal
om No Child Left Behind-lagen.
Jag står vid klassrumsdörren
där presidenten och rektorn skulle gå in.
Jag står med presidenten och rektorn
när Deb Loewer, som var kommendör och chef för Vita husets situationsrum
och biträdande säkerhetsrådgivare på resan, sa till presidenten:
"Sir, ett litet tvåmotorigt plan
har kraschat i ett av tornen på World Trade Center."
Presidenten, rektorn och jag reagerade på samma sätt.
"Vilken hemsk olycka. Piloten måste ha fått en hjärtattack."
Godmorgon.
Efter det öppnade rektorn dörren till klassrummet
och hon och presidenten gick in.
Efter en nanosekund kom kommendör Loewer kom tillbaka och sa:
"Herregud.
Ett annat plan träffade det andra tornet."
…hela ordet blir, var redo.
-Springer! -"Springer."
Jag tänkte på vad jag skulle säga.
Jag öppnade dörren till klassrummet och gick in.
När eleverna skulle ta fram sina böcker
gick jag fram till presidenten.
Han såg mig inte.
Jag lutade mig och viskade in i hans öra:
"Ett andra plan träffade det andra tornet.
USA är under attack."
Vi anlände till Sarasotas flygfält, dörrarna öppnades, vi klev ur limousinen.
Jag slogs av något som var helt otänkbart.
Air Force Ones motorer var redan igång.
Motorerna ska inte startas förrän presidenten är ombord på planet.
Planet började rulla ut på startbanan
innan dörren stängdes och presidenten hade satt sig.
Det är antingen amerikanska flygvapnet eller flottans stridsflygplan
som patrullerar det vi kallar "no-fly zone".
Alla plan tvingades ner.
Presidenten fick ett samtal från vicepresident Cheney
som frågade om presidenten godkände att våra stridspiloter
sköt ner reguljärplan
om de inte följde de order som gavs.
Vicepresidenten godkänner.
Vi har fått klartecken att följa efter
och skjuta ner dem om de inte svarar.
Vi fick veta att flight 93 kraschat i Shanksville i Pennsylvania
kort efter att presidenten gett sitt godkännade.
Jag medger att några av oss undrade: "Sköt vi ner det?"
Det gjorde vi inte.
Vi hörde krigsdimman utöver att den förblindade oss.
Krigsdimman hördes i rösterna.
Presidenten var irriterad på mig
för att han ville till Washington.
Jag sa: "Herr president, du vill inte ta det beslutet nu."
Jag pratade med piloten och Secret Service-agenterna.
De ville inte åka tillbaka.
Vi hade två militärrådgivare med oss.
Jag sa: "Jag vill ta presidenten till en säker plats
där vi kan bestämma vad som händer härnäst."
Vi landade på Barksdale Air Force Base.
Vi slogs av att stridsflygen var så nära oss
och eskorterade oss.
Man kunde se piloternas ansikten.
Jag ber folket att göra mig sällskap
i att tacka
alla som har kämpat hårt
för att rädda våra medborgare.
Vi ber en bön för offren och deras familjer.
Sen åkte vi från Barksdale Air Force Base till Offutt Air Force Base i Nebraska.
När vi kom till Nebraska
gick vi ner i en tunnel till den strategiska flygledningen.
De hade massa teveskärmar i rummet,
amiralerna och generalerna pratade.
Vi hörde dem prata om FAA och militären.
Presidenten störde gruppen,
de visste inte om de skulle stå eller sitta.
Vi hade en videokonferens med Washington.
Vi pratade med George Tenet, Don Rumsfeld och Dick Cheney.
Vi fick en bättre inblick
i vad som hände i Washington gällande Andrews Air Force Base.
Senare tog vi Air Force One tillbaka till Washington.
När vi lutade oss mot soffan och tittade ut genom fönstret
på väg in mot flygbasen,
såg vi röken som vällde ut från Pentagon.
Presidenten var bredvid mig.
Han sa: "Det är 2000-talets krig."
Jag ville verkligen vara på plats
när befälhavaren kom tillbaka.
PRESSANSVARIG VITA HUSET
Bush kliver ur helikoptern,
kommer till oss och vi hälsar, men han säger inget.
Han bara nickar och går förbi oss till Ovala rummet,
som förbereds för ett tal till nationen den kvällen.
Terroristattacker kan skaka grunden på våra största byggnader,
men de kan inte röra USA:s grund.
Handlingarna krossar stål,
men de har ingen inverkan på vår beslutsamhet.
Han var tydlig med att vi skulle svara. Det här tolererades inte.
Och det var ingen tvekan från presidentens sida
att det innebar militär handling.
Rådgivaren Alberto Gonzales
hade redan börjat titta på vilka problem
som måste övervägas för att gå ut i krig.
Det var en terroristattack och al-Qaida låg bakom den.
Jag satt med som juridisk representant på säkerhetsrådets möten.
Det fanns prat om att al-Qaida ville göra nåt spektakulärt.
Vi visste genast att det var ett krig.
Det var inte brottsbekämpning.
Vi skulle inte bara använda polisen och FBI
för att undersöka det.
Vi skulle använda vår militär, FBI, och polisen.
Vi skulle använda all vår makt. Vi skulle utnyttja vår ekonomiska styrka
och våra utländska relationer.
Det var så vi skulle svara.
KVÄLLEN DEN 11 SEPTEMBER
Vi gick till trappan vid Kapitoleum,
stod tillsammans och sjöng "God Bless America."
Folk kände en känsla av enighet och ville vara där.
Stämningen i landet präglades av rädsla, sorg och ilska.
Det var en tid då många invecklade känslor
strålade samman samtidigt.
Det var på många sätt en berg- och dalbana.
Familjerna och samhällena som förlorade sina nära och kära
sörjde dem.
Rädslan över att inte veta vad som väntade, var väldigt stor.
Vi visste inte vad som försiggick
eller vad som väntade.
Alla levde med den rädslan.
Sedan kom ilskan. Man visste inte på vem eller vad.
Alla var arga, även jag, på de som gjort det här.
De skulle ställas inför rätta.
Vi sörjde, vi var arga, vi hade ont.
TRE DAGAR EFTER ATTACKERNA
Idag knäböjer USA
i bön för de vars liv gick förlorade här.
Vi hör dig inte!
Men jag hör er!
Jag hör er, resten av världen hör er,
och de…
Och de som rev ner byggnaderna
kommer snart att höra oss.
Hans inställning beskrivs bäst som "beslutsam".
Han hade ett jobb att göra.
Han visste varför han hade blivit vald till president.
Det här är en fiende som attackerar oskyldiga och ovetande,
och sedan gömmer sig.
De kan inte gömma sig för alltid.
Presidenten förstod att det inte kunde ha varit möjligt
utan att talibanerna i Afghanistan hade gett en fristad
åt al-Qaida för att planera attacken.
Presidenten fattade beslutet snabbt
att vi inte bara skulle få tag på de ansvariga,
utan också dem som hjälpte till att planera
och gav dem en möjlighet att utföra dessa attacker.
Vi trodde att för att bli av med, eller minska al-Qaidas kapacitet,
var det viktigt att skada talibanerna.
DÖD ELLER LEVANDE USAMA BIN LADEN
Jag hörde folk prata om hämnd.
Ilska och hämnd.
FRIHETEN KOMMER ATT FÖRSVARAS
Hämnd.
Jag vill hämnas.
De vet vilka som gjorde det. De vet vilket land som stöder dem.
De måste krossa dem. Det här är löjligt.
Vi borde bomba dem. Det tycker jag verkligen.
Fienden måste utrotas, och man kan inte prata med fienden.
De får inte köra över oss.
Vi är den främsta nationen. Vi måste agera.
Vi vill svara. Man anfaller inte USA och kommer undan.
Inte bara de som ger fristad åt terrorister,
utan även de som på något sätt
hjälper eller underlättar för dem,
kommer nu att möta vårt lands vrede.
Är det början på ett krig mot terrorism?
Det tror jag att det blir, med Guds försyn.
Det är dags att sluta prata och börja agera istället.
Vi var advokater i Vita huset
och jobbade med John Ashcroft och advokaterna på justitiedepartementet.
Presidenten frågade oss:
"Kan jag skydda USA på något sätt?
Kan jag göra något i självförsvar?
Kan jag svara på attacken på något sätt?
Kan jag attackera
och straffa de ansvariga för attackerna?"
Vi tittade på undantagstillstånden
både i lag och hans konstitutionella auktoritet
som befälhavare.
Det ger presidenten ett brett mandat,
men primärt i fråga om försvar till följd av attacken mot nationen.
Presidenten skulle svara med militära insatser.
Frågan var om det krävde godkännande från kongressen?
Det här gick utanför krigets normala struktur.
Kan man förklara krig mot en terroristgrupp?
Har Washington institutionell förståelse
för vad det innebär?
Måste vi gå till kongressen för att förklara krig?
Presidenten ville få kongressens samtycke.
Man debatterade vad det innebar.
Han kunde nog ha hävdat att han inte behövde deras samtycke,
men han ville ha det, så vi försökte skapa något
som kongressen kunde svara på.
Båda kamrarna.
Det var användandet av våld.
Känslan var att ett tillstånd att använda militären
skulle betyda stöd från kongressen, både politiskt och ekonomiskt.
Det skulle stötta presidentens konstitutionella auktoritet
som befälhavare.
Jag beslutade att Tim Flanagan, min vice, skulle leda utformningen av AUMF
och jobba med rådgivare i kongressen.
Erkännandet att presidenten har konstitutionell makt
att använda våld som befälhavare, det var viktigt.
Det var brett nog för vi skulle kunna ta al-Qaida
och de som hjälpte eller skyddade dem i dessa attacker.
Så det är en ganska bred auktoritet.
Kongressens ledare var idag vid Pentagon och lovade att presidenten ska få
vad han vill. Men bakom stängda dörrar är vissa demokrater och republikaner emot
det som vissa ser som presidentens krav på omfattande befogenheter.
Lagförslaget ger tillstånd till användning av beväpnade styrkor
mot de som planerade, godkände, utförde eller hjälpte till i attackerna,
och för att avskräcka från framtida terrorattacker.
Många i kongressen kände: "Vad gör vi? Hur ska vi svara på detta?"
Vi fick ett utkast från regeringen gällande tillstånd att använda våld.
Stora delar av diskussionerna gällde det tillståndet.
AUMF är tillståndet att använda militära styrkor
Det var 60 ord.
Det står: "Presidenten har befogenhet att använda våld."
Det nämnde inte var, när och hur.
Det stod bara: " Mot alla nationer, organisationer, associerade styrkor
eller individer kopplade till 11 september."
Om presidenten tycker att vi ska gå i krig,
ta fullmakten till kongressen och låt oss diskutera den.
Om vi beslutar att det är rimligt och något vi borde göra,
om det ligger i USA:s intresse att gå i krig, så röstar kongressen.
Men AUMF var så bred.
Den nämnde inte al-Qaida alls.
Jag tog upp det på våra möten och sa: "Nej. Det är för brett."
Många medlemmar sa: "Ja. Men vi måste göra det."
Då sa jag: "Det handlar om konstitutionen,
och vi kan inte ge auktoritet till någon president."
De diskussionerna ägde rum samtidigt
som minnesstunden planerades vid katedralen.
Jag glömmer det aldrig. Det regnade.
Jag gick till katedralen
och katedralens ledare var pastor Nathan Baxter.
Under talet sa han:
"Låt oss inte bli det onda som vi begråter."
Det avgjorde det för mig.
Jag kunde inte ge någon president rätt att använda våld
som var så obegränsat.
Jag reser mig i dag för att stödja beslutet.
Det civiliserade samhället har försökt stoppa våldsanvändningen,
men terroristerna och staterna som inhyser dem
är det civiliserade samhällets fiender.
De förstår bara våldsanvändning,
och det är dags att tala med dem på deras villkor.
Resolutionen ger presidenten befogenhet
att föra maktens kraft utomlands.
Vi kommer efter er
och helvetets vrede kommer med oss.
Jag var den enda i kongressen
som röstade emot tillståndet att använda AUMF
i relation till 11 september.
Ingen i senaten?
Ingen i senaten.
Kvinnan från Kalifornien får tala i en och en halv minut.
Herr talman, medlemmar, jag står här med tungt hjärta.
Ett hjärta fyllt av sorg för familjerna till de som dödades den här veckan.
Bara de dummaste och mest okänsliga förstår inte sorgen
som har gripit vårt folk och miljoner människor över hela världen.
Den 11 september förändrade världen.
Vår djupaste rädsla hemsöker oss nu.
Ändå är jag övertygad om
att militära insatser inte förhindrar nya terrorhandlingar
mot USA.
När jag kom tillbaka till mitt kontor var dödshoten…
Ni vill inte veta vad som hände.
Kontentan är
att jag fick över 60 000 mejl, telefonsamtal och brev.
Runt hälften av dem var dödshot,
fientliga anmärkningar, folk kallade mig allt möjligt.
"Förrädare. Du har begått förräderi. Du borde hängas."
Känslor är normala. De är en del av människans natur.
Men vi måste balansera det med vårt rationella tänkande.
Vi måste se till att vi inte tar irrationella beslut
när våra känslor är ur balans.
Många tror att genom att säga att man inte håller med
så begår man förräderi och under nationella säkerhetshot.
Jag säger: "Vänta lite. Det är då man vill att nån säger nej."
Då vill man att de folkvalda ska höja sig över ilskan,
tänka rationellt och svara rationellt.
Man kan inte skicka ut trupper för evigt.
Presidentens militära scenarier är omfattande.
En hög militärtjänsteman säger att de inkluderar marktrupper.
Morgonen den 14 september är vi i Ovala rummet
när presidenten säger till mig:
"Andy, jag vill kalla samman krigsrådet i Camp David imorgon."
Huvudrepresentanterna var där och det inkluderade advokater,
chefen för FBI, försvarsdepartementet,
utrikesdepartementet, vice presidenten.
Det var ingen tvekan om att vi skulle förbereda oss för krig.
Vad innebär det?
Presidenten sa: "Jag vill inte skicka en kryssningsrobot
och träffa ett tält.
Det är inte det svaret vi vill ge."
Vi hade en diskussion om vad det innebar.
Presidenten bjöd in alla ledare i världen.
Han sa: "Det här är er chans att vara med eller mot oss.
Om ni inte är med oss, är ni mot oss."
Bakom våra tårar ligger USA:s starka beslutsamhet
att vinna kriget.
Vi ska vinna.
Amerikaner frågar: "Vem attackerade oss?"
Bevisen vi har samlat in
pekar på en samling löst anslutna terroristorganisationer
som kallas al-Qaida.
Al-Qaida har stort inflytande i Afghanistan
och stöder talibanregimen i att kontrollera det mesta av landet.
I Afghanistan ser vi al-Qaidas vision för världen.
Alla trodde att vi skulle vinna kriget.
Den enda frågan var hur lång tid det skulle ta.
Afghanistan var en svår utmaning för den amerikanska militären.
Det är en inlandsstat på andra sidan jorden.
En geografisk utmaning.
Det finns branta bergskedjor runt halva landet.
Det gränsar till länder som har en ansträngd relation till USA
om någon relation alls.
Pakistan, Iran,
före detta Sovjetrepubliker som Tadzjikistan, Kina.
Hur får man ens in trupperna?
Det enda försvaret mot terrorism är anfall.
Man måste ta striden till dem.
Hur gör man det?
Inte med konventionella metoder.
Man gör det med okonventionella metoder.
Och det finns uppenbarligen styrkor på marken
som är villiga att befria landet från al-Qaida
och talibanerna.
Tanken som börjar gro i Pentagon och hos CIA
är en plan för att använda afghanska motståndskämpar.
Den norra alliansen.
NORRA ALLIANSENS TRÄNINGSLÄGER
Ledaren för den rörelsen
var en modig kämpe mot den sovjetiska ockupationen.
Han heter Ahmad Shah Massoud.
Massoud blev hyllad av sina anhängare, men med goda skäl.
Han var en skrämmande befälhavare på slagfältet.
Han kunde hålla talibanerna i schack i många delar av norra Afghanistan.
TIDIGARE VICE PRESIDENT I AFGHANISTAN BROR TILL AHMAD SHAH MASSOUD
Hur var det att jobba med din bror?
Jag tyckte att min bror var en hjälte.
Han agerade alltid hederligt och gav folk mycket självförtroende.
Det kändes som en mästare som aldrig skulle besegras.
Min bror hade en stark moralisk kompass
och var en väldigt religiös man.
Han tänkte alltid på frihet för Afghanistan.
Fattigdomen spred sig under talibanernas tid,
och det fanns ingen utbildning.
Folk fick ingen vård, ekonomin var ur spel,
det fanns ingen styrning alls.
De förtryckte bara folk.
De hade missuppfattat vad religion är.
Det enda de pratade om var att trycka ner kvinnor
och att inte låta nån tala fritt.
Det var ett diktatoriskt religiöst system.
På grund av detta var Afghanistan på väg mot en kris.
Det var ett centrum för internationell terrorism
och särskilt för knarkhandel.
Min bror, tillsammans med några i norr,
beslutade sig för att bilda en koalition för att slåss mot talibanerna.
Några dagar före attackerna den 11 september
åkte två självmordssoldater, förklädda till västerländska journalister,
för att intervjua Massoud.
De hade gömt en enorm bomb i sin videokamera
och Massoud mördades.
Det var ett briljant drag av Usama bin Laden
och al-Qaida-ledarna att slå ut den rival
och det största hotet mot talibanerna och mulla Omars regering.
Om amerikanerna skulle attackera Afghanistan
skulle nån som Massoud vara en viktig allierad för dem.
Al-Qaida tillsammans med talibanerna ansåg att det största hindret
mot att förvandla Afghanistan till ett centrum för terrorism
var min bror, Amir Sahib Ahmad Shah Massoud.
De beslutade sig för att röja honom ur vägen.
År 2001, den 11 september,
kontrollerades 90 procent av Afghanistan av talibanerna.
Kvar blev tio procent av det, den här lilla biten i norra Afghanistan.
När attackerna inträffade sa min redaktör på New York Times:
"Åk till norra Afghanistan med rebellerna."
"Hur kommer jag dit?" "Lös det."
Jag flög till Tadzjikistan
och tog mig in i det här lilla området som kontrollerades av Northern Alliance.
Och det fanns en frontlinje som liknade nåt från första världskriget.
Man kunde se talibanerna vid frontlinjen 275 meter bort.
De satt i skyttegravarna.
Sedan kom B-52:orna.
Och jag hade hyrt en lerhydda
som var en av de finare, för den hade fönster.
Klockan var nog runt 05:00
och jag väcktes av att fönstren skallrade.
Det kändes som en jordbävning.
Jag trodde att det var en jordbävning. Det är en aktiv jordbävningszon.
Det var bomberna.
Jag tittade mot talibanernas skyttegravar
och B-52:orna bombade skyttegravarna hela vägen längs horisonten.
Man kunde se gigantiska svarta cirklar.
Hela himlen korsades med B-52:ornas kondensationsslingor.
Det såg ut som modern konst.
De cirkulerade länge och släppte sedan en bomb på 900 kilo.
De bombade så varje dag i flera dagar och tillslut knäckte de talibanerna.
NORTHER ALLIANCE INTAR KABUL
Talibanerna satte sig i pickuperna, lastade sina små vapen
och åkte till sin andliga bas i Kandahar.
Taliban-regimen tog skydd i Kandahar.
Där ska de utkämpa sista striden.
I december 2001
trodde USA att man hade bin Ladin i Tora Bora-bergen.
Amerikanska och afghanska styrkor får den informationen.
Men oförklarligt nog skickar inte USA
stora trupper med specialsoldater
för att försöka fånga in eller döda bin Ladin.
Det överlåts till en oorganiserad grupp afghanska soldater
med ett fåtal amerikanska rådgivare.
Det är ett märkligt beslut.
Det är oförklarligt på många sätt, när hjärnan bakom attackerna,
ledaren för al-Qaida, finns inom räckhåll,
att vi inte anstränger oss mer för att få tag på dem.
Det fanns inget högre uppdrag,
ingen viktigare jakt i världen än att hitta Usama bin Ladin.
Han var det främsta målet, världens mest jagade man.
Vi levde med vetskapen om att det kunde hända igen,
att vi kunde ställas inför en liknande attack.
Det sägs att han bor i en grotta,
att han är död,
att han är i Pakistan.
Jag vet bara att han är på flykt.
Undertexter: Sarah Wallin Bååth