‎Era o dimineață plăcută de toamnă
‎și știam că am o ședință la Pentagon.
‎Pentagonul e o clădire mare. Uriașă.
‎Se știe că e una dintre cele mai mari ‎clădiri de birouri din lume.
‎Are cinci laturi, ‎cinci inele, cinci etaje.
‎La acel moment, ‎lucram la etajul al doilea, în E-ring,
‎în zona deschisă a Pentagonului.
‎I-am spus soțului meu ‎că am întârziat și că trebuie să fug,
‎fiindcă am ședință de la nouă.
‎I-am sărutat pe toți ‎și le-am spus că ne vedem la întoarcere.
‎Eram prezenți în jur de 16 persoane ‎la ședința de personal.
‎Când au ajuns la mine,
‎am auzit cel mai puternic zgomot ‎pe care-l auzisem vreodată,
‎iar apoi s-a întunecat.
‎LA CINCIZECI ȘI UNU DE MINUTE ‎DUPĂ PRIMUL ATAC ASUPRA WTC
‎Era atât de întuneric în cameră,
‎încât nu vedeai la un metru în față.
‎Știam că mă aflu ‎în partea dreaptă a mesei.
‎Când mi-am revenit, eram în stânga mesei.
‎Nu știu dacă am fost aruncată ‎de partea cealaltă a mesei,
‎dar știu că nu acolo mă așezasem.
‎Mă așezasem în dreapta.
‎Dumnezeule!
‎Urmărim o filmare în direct din Washington
‎și vedem mult fum ieșind din Pentagon.
‎Mi-am dat seama ‎că trebuie să ies rapid de acolo.
‎Incendiul a izbucnit
‎în partea cea mai îndepărtată de centru, ‎unde a avut loc prăbușirea.
‎Am început să mă târăsc.
‎În timp ce mă târam spre ușă, ‎cineva m-a apucat de pantaloni
‎și am întrebat cine e. Era Lois.
‎I-am spus: „Lois, rămâi cu mine. ‎Am eu grijă de tine.”
‎Nu știam ‎că în spatele lui Lois sunt și alții.
‎Mă târam prin Pentagon, treceam prin boxe.
‎Ne-am adăpostit sub un birou ‎și i-am spus: „Trebuie să ne întoarcem.”
‎S-a oprit la un moment dat ‎și a spus că nu mai poate.
‎I-am spus că trebuie s-o facă ‎și că trebuie s-o scot din clădire.
‎Iertați-mă.
‎„Nu te pot lăsa aici. Nu le pot spune ‎copiilor tăi că te-am lăsat aici.”
‎A spus că nu poate.
‎Că i se lipesc ciorapii de picioare, ‎din cauza podelei încinse.
‎Și i-am spus să urce în spatele meu.
‎În acel moment, voiam să renunț.
‎Dar știam că nu pot, ‎deoarece oamenii depindeau de mine.
‎M-am gândit: „Doamne, te rog! ‎Trebuie să ne scoți de aici.”
‎Mă gândeam doar că i-am adus acolo ‎și că vom muri cu toții.
‎Era un soldat, eu și colonelul meu.
‎Băteam într-o fereastră.
‎Fereastra s-a deschis
‎și am văzut jos niște tipi ‎care strigau: „Săriți, vă prindem noi”.
‎Eu și colonelul l-am ghidat ‎pe tânărul soldat,
‎deoarece avea arsuri destul de grave. ‎A fost primul pe care l-am coborât.
‎Am coborât-o apoi pe doamna Lois.
‎Mai era o doamnă în spatele ei.
‎A ajuns la fereastră, m-a privit în ochi ‎și a spus: „Mi-e teamă, colonel.”
‎Am fost nevoită să o conving ‎să-și facă puțin curaj.
‎I-am desprins pur și simplu degetele ‎de pe pervaz și am lăsat-o să cadă.
‎Băieții au prins-o,
‎așa că am rămas eu și colonelul.
‎A spus că e timpul să mergem și noi.
‎I-am zis: „Domnule, dacă facem liniște,
‎poate mai auzim pe cineva ‎și ne întoarcem după ei.”
‎Am stat împreună în fața ferestrei,
‎dar nu auzeam absolut nimic.
‎Am început să țipăm
‎și să lovim în geam, ‎dar nu a venit nimeni.
‎La un moment dat, mi-a dat un ordin:
‎„Colonel, ieși pe fereastră acum.”
‎A fost singurul ordin din cariera militară ‎căruia n-am vrut să mă supun.
‎Știam că rămăseseră oameni în urmă.
‎Dar știam că trebuie s-o fac.
‎Când am sărit pe fereastră,
‎am căzut
‎și nu mai știu ce s-a întâmplat.
‎Inhalasem mult fum,
‎aveam arsuri pe spate, ‎pe brațe și pe picioare.
‎Asistentele și ceilalți ‎mi-au povestit restul poveștii.
‎Una dintre asistente a zis: ‎„Nu credeam că ai să reușești.”
‎A zis și că am fost inconștientă.
‎Spunea că m-au dus într-o zonă de triaj ‎din afara Pentagonului.
‎și au spus: „Femeia nu va supraviețui, ‎trebuie dusă la spital.”
‎M-au urcat într-o camionetă ‎aflată în trecere.
‎Au oprit camioneta ‎și m-au urcat pe bancheta din spate.
‎Doar o camionetă?
‎O camionetă ‎aflată în trecere pe lângă Pentagon.
‎Au oprit-o și m-au urcat cu ea ‎împreună cu asistenta.
‎Ea a continuat resuscitarea.
‎Îmi amintesc ‎că am deschis ochii și cam atât.
‎UN SERIAL DOCUMENTAR NETFLIX
‎PARTEA A II-A ‎PERICOLE LA FIECARE PAS
‎Încă primim raportări contradictorii ‎apropo de avion.
‎Un martor ne spunea ‎că a fost un avion mic,
‎pe care l-a și văzut ‎deasupra Street Bridge 14.
‎CU NOUĂ MINUTE ‎ÎNAINTE DE ATACUL ASUPRA PENTAGONULUI
‎United 93,
‎culoar de zbor la ora unu, ‎19 km sud-est, trei-șapte-zero.
‎Contact negativ. Căutăm, United 93.
‎Cineva!
‎Ați contactat Clevelandul?
‎United 93 fusese alimentat complet. ‎Avea ca destinație San Francisco.
‎Întârziase și a decolat
‎cu câteva minute înainte ca Zborul 11 ‎să lovească Turnul Nordic.
‎Ajutor! Ieșiți de aici!
‎Vom muri cu toții aici!
‎Ai contact cu United 93?
‎United 93, la sud de Chardon? Coboară.
‎- Repetă. ‎- Coboară.
‎Nu cred. ‎United 93, verifică trei-cinci-zero.
‎United 93, Cleveland.
‎Dacă ne auzi, identifică-te.
‎Piloții care au deturnat avionul ‎transmiteau mesaje audio.
‎Credem că erau convinși ‎că transmit mesaje către cabine,
‎însă acestea ajungeau ‎la controlul de trafic aerian.
‎…vă rog să rămâneți la locurile voastre.
‎Avem o bombă la bord, așa că…
‎Ni se transmite ‎că a fost evacuată Casa Albă.
‎Nu știm exact ‎ce a dus la această decizie.
‎Vine la mai puțin de o oră
‎după după dublul atac din New York.
‎Sunt informații foarte importante.
‎Administrația Aviației Federale a oprit ‎traficul aerian la nivel național.
‎Această țară a fost imobilizată ‎atacurile teroriste
‎în ceea ce privește traficul aerian.
‎Evacuează aeroportul.
‎- Să plece acasă. ‎- Bun.
‎Teroriștii ar putea deturna ‎și alte avioane
‎și să țintească clădiri cunoscute.
‎Poate și în alte orașe.
‎Primim rapoarte și la Capitoliu,
‎Trezoreria fiind evacuată.
‎Am aflat mai târziu că Zborul 93
‎țintea fie Casa Albă, fie Capitoliul. ‎Majoritatea cred e vorba de Capitoliu.
‎Paza Capitoliului a început ‎evacuarea clădirii.
‎Am ieșit din Capitoliu,
‎Am întrebat paza încotro s-o iau, ‎iar ei mi-au spus să fug pur și simplu.
‎Am privit în urmă și vedeam mult fum ‎venind dinspre Pentagon.
‎Scumpule, mă auzi?
‎Jack, răspunde, scumpule.
‎VOCE PASAGER: ‎ZBORUL 93 AL UNITED AIRLINES
‎Bine. Voiam să-ți spun că te iubesc.
‎Avem o mică problemă în avion.
‎Vreau să-ți zic că te iubesc. ‎Spune-le copiilor că îi iubesc mult‎.
‎Îmi pare rău, scumpule. ‎Sper să te pot revedea.
‎În Zborul 93, ‎pasagerii care au putut să-i sune
‎pe cei dragi de acasă
‎au aflat ce s-a întâmplat ‎cu celelalte zboruri.
‎Un grup de pasageri curajoși ‎au hotărât să ia cu asalt carlinga.
‎DISTRICTUL SOMERSET
‎Iar avionul s-a prăbușit în Somerset, ‎Pennsylvania, lângă Shanksville.
‎Toți cei 40 de pasageri au murit.
‎Despre United 93 ai ceva informații?
‎Da. El la sol.
‎- La sol? ‎- Da.
‎- Când a aterizat? Am confirmat… ‎- Nu a aterizat.
‎- S-a prăbușit? ‎- Da. La nord-est de Camp David.
‎- La nord-est de Camp David. ‎- E ultimul raport.
‎Nu știu exact unde.
‎Mă gândesc și îi comemorez mereu ‎pe cei din Zborul 93,
‎deoarece au reușit să salveze multe vieți, ‎inclusiv a mea.
‎Pe zborul 93 era Wanda Green,
‎verișoara șefei de echipă, ‎Sandré Swanson.
‎A fost o lovitură personală, deoarece ‎Wanda a fost una dintre însoțitoarele
‎care s-a asigurat ‎că avionul nu lovește Capitoliul.
‎A fost cel mai personal ‎și mai tragic moment.
‎Sunt eroi, eroine,
‎sunt oameni a căror moștenire ‎și a căror viață o cinstesc zilnic.
‎Deci piesele acestei povești ‎încep să se potrivească.
‎În cei 30 de ani de jurnalism,
‎n-am mai văzut așa ceva.
‎N-am abordat niciodată ‎o poveste de asemenea anvergură.
‎Iată ce știm.
‎Înainte de ora 09:00,
‎un avion a lovit ‎unul dintre Turnurile Gemene
‎ale World Trade Center.
‎Câteva minute mai târziu, ‎al doilea avion a lovit celălalt turn.
‎Ambii zgârie-nori sunt în flăcări.
‎- Nu cred! ‎- Haide!
‎Trebuie să continuăm.
‎Bine. Suntem pe scara B ‎a Turnului Doi, la etajul 48.
‎POMPIER NECUNOSCUT
‎Ajutor!
‎TURNUL SUDIC
‎Cine a strigat?
‎Se auzea în stație: ‎„Ajutor! Părăsiți clădirea!”
‎Brusc, Turnul de Nord a început ‎să tremure violent.
‎S-a auzit un huruit puternic. ‎Tremura totul în jur.
‎Era un tunet de 20 de ori mai puternic.
‎Era un zgomot ciudat, ‎îngrozitor și înfricoșător.
‎TURNUL DE NORD
‎Îmi amintesc ‎că picau plăcile de deasupra noastră.
‎Fumul a început să pătrundă în încăpere.
‎Habar nu aveam ce se petrece, ‎dar fugeam cât de repede puteam.
‎Venea fum de peste tot.
‎Era atât de dens,
‎încât cred că nu ne-am fi văzut.
‎TURNUL SUDIC
‎Nu știam acest lucru, însă Turnul Sudic ‎începuse să se prăbușească.
‎O ORĂ ȘI TREISPREZECE MINUTE ‎DUPĂ PRIMUL ATAC
‎Doamne!
‎La naiba!
‎Să fugim!
‎Rahat!
‎A avut loc o explozie uriașă.
‎Vedem un val uriaș de fum.
‎Al doilea turn nu se mai vede.
‎Sper să supraviețuiesc.
‎Vine spre mine.
‎Vine! Mă ascund după mașină.
‎A fost primul care s-a prăbușit, ‎deși al doilea lovit.
‎Am luat-o la fugă, și, brusc,
‎am fost învăluit ‎într-un mare val de fum alb.
‎Nu mai vedeam, așa că m-am prăbușit.
‎Am rămas la pământ.
‎Nu auzeam și nu vedeam nimic.
‎Vedeam oameni alergând pe Liberty Street.
‎Strada Liberty dă în Maiden Lane, ‎unde se aflau birourile noastre.
‎Oamenii alergau pe Liberty.
‎Norul de praf îi urmărea.
‎Acesta părea că are gură.
‎Norul i-a învăluit ‎și părea că i-a înghițit.
‎Continuați!
‎Să fiu al naibii! Nu încă!
‎- Anthony! Ești teafăr? ‎- Da.
‎Lasă-mă să intru, te rog. Doamne!
‎Doamne!
‎Aveți grijă!
‎Vezi norul venind spre tine
‎și tu îți spui doar: „Rahat!”
‎CANALUL 4
‎M-am retras spre intrarea în birou,
‎norul a lovit clădirea ‎și totul a început să se clatine.
‎Auzeam zgomot de sticlă spartă.
‎Rahat!
‎Toată lumea țipa și era un haos total.
‎Mi-am dat seama că nu știam ‎unde mi-e echipa sub acoperire.
‎N-am mai auzit de ei ‎de când au fost lovite clădirile.
‎Mă uitam pe fereastră și-mi spuneam ‎că sigur a murit unul dintre ei.
‎Ce le voi spune mamei, soției, ‎fiicei, copilului lor?
‎Cum am permis să se întâmple asta,
‎iar acum sunt morți?
‎Sunt oamenii cu care ne-am vizitat ‎în weekendul ce trecuse.
‎Eram întins la pământ și am văzut ‎o rază de lumină străpungând norul.
‎Mi-am spus: „Poate că sunt mort ‎sau poate că a venit Dumnezeu.”
‎S-a deschis apoi ca Marea Roșie.
‎Am început ‎să aud strigăte de ajutor în jur.
‎Mike, sunt aici!
‎Mi-am curățat fața.
‎Eram amețit.
‎Am luat cu noi ‎două persoane aflate în stare de șoc.
‎Erau acoperiți din cap ‎până în picioare de funingine.
‎Am ajuns la librăria Borders.
‎Am folosit toporul să intrăm magazin ‎și am ajuns pe strada Church.
‎Când fumul s-a risipit, m-am întors,
‎iar Turnul Sudic lipsea.
‎Pentru prima dată, am început să realizez
‎ce se întâmplase ‎cu doar 15 minute mai devreme.
‎Știam că muriseră oameni.
‎M-am rugat ‎ca cei nouă oameni din echipa mea
‎să nu se fi pierdut de tot.
‎Turnul meu, Turnul Nordic, ‎era încă în picioare,
‎cu o gaură uriașă ‎pe raza mai multor etaje,
‎scoțând flăcări și fum pe ferestre.
‎Am auzit ordinul de părăsire a clădirii.
‎Știam că toți cei din turn ‎se aflau în pericol.
‎Nu știam exact care era pericolul, ‎dar știam că trebuie să-l părăsim
‎și știam că nimeni ‎nu mai răspundea la stație.
‎La etajul 19, ne-a oprit un pompier
‎care a ieșit pe hol ‎și ne-a spus că are niște civili cu el.
‎Ne-a cerut ajutorul ‎să-i convingem să plece.
‎Tommy, ascultă cu atenție.
‎Trimit toți răniții la etajul 40.
‎Va trebui să-i îndrumi spre lifturi.
‎Coboară vreo 15 oameni spre tine.
‎Am înțeles.
‎Coboară zece civili.
‎Unii oameni făceau lucruri ‎total lipsite de egoism
‎și rămâneau în urmă ‎pentru a ajuta oamenii să iasă.
‎Am depus un jurământ și cred în el.
‎Am jurat să ajut oamenii ‎inclusiv cu prețul vieții mele.
‎A fost ceva nou pentru noi toți.
‎Nu aveam niciun plan.
‎Am intrat pe hol.
‎Atunci, toate luminile erau stinse.
‎Funcționa doar lumina de urgență, ‎deci puteam să vedem puțin.
‎Am văzut pe podea un bărbat corpolent.
‎Le-am spus ofițerilor ‎să-l apuce de picioare.
‎Noi l-am luat de brațe și l-am târât.
‎Asta am făcut.
‎L-am târât trei etaje până în lobby.
‎Când am ajuns acolo, unii au zis ‎să așteptăm, că unii săreau.
‎Se aruncă oameni!
‎- Doamne! ‎- Dumnezeule!
‎Cei care erau blocați în vârf, ‎care n-au avut de ales…
‎decât să sară sau să ardă de vii, ‎pentru că nu aveau cum să iasă.
‎Asta mă tulbură. ‎Asta mi-a rămas imprimat în memorie.
‎Când am intrat în curte, ‎nu vedeam decât praf alb.
‎Vedeai la vreo trei sau cinci metri.
‎Singura comparație ‎e cu mersul printr-un viscol.
‎Atunci am auzit un alt zgomot puternic.
‎S-a auzit atât de tare,
‎încât prima dată am crezut ‎că se mai apropie un avion.
‎Am alergat vreo doi pași ‎și s-a făcut întuneric.
‎M-a înghițit un fum negru și dens.
‎Dumnezeule!
‎N-am cuvinte.
‎Am mai făcut doi pași și m-am ghemuit.
‎În acel moment,
‎am crezut că după fum va veni focul
‎și m-am resemnat cu gândul că voi muri. ‎Am crezut că totul se va termina.
‎M-am gândit repede ‎să-mi iau rămas-bun de la familie.
‎Cred că am rostit ‎un rămas-bun soției mele,
‎apoi m-am rugat ‎să se termine totul repede și fără durere.
‎O catastrofă în mijlocul Manhattanului.
‎Apoi mi-am spus ‎că trebuie să găsesc un telefon.
‎În sfârșit, am găsit unul funcțional
‎într-o stație de metrou abandonată ‎de pe Canal Street
‎și mi-am sunat soția.
‎STEPHAN ȘI ROSEMARY KERN ‎WORLD TRADE CENTER - 1982
‎Îmi amintesc că am cedat.
‎Cred că asta a făcut și ea.
‎Probabil nu ne-am spus nimic multă vreme.
‎Voiam doar să știm ‎că avem din nou o legătură.
‎Asta era foarte important.
‎Cenușa se cernea pe pământ.
‎Aproape semăna cu zăpada,
‎la fel de încet se așeza pe sol.
‎Erau oameni care umblau buimaci.
‎Dacă ar trebui să-i compar cu ceva,
‎semănau cu cei din ‎The Walking Dead.
‎Mă apropiam de ei și-i întrebam ‎cine sunt și unde merg,
‎iar majoritatea nu-mi puteau spune.
‎Îmi era foarte greu să respir.
‎Aspirasem în gât mult moloz.
‎Parcă cineva mi-ar fi băgat ‎o șosetă în gât.
‎Am dat de un șef ‎de la Secția de Securitate,
‎care a spus că nu mai era nimic de făcut.
‎A zis: „Cele două turnuri s-au prăbușit. ‎Tu ai scăpat cu viață.”
‎Clădirea vamală, World Trade Center 6,
‎avea o marchiză, iar eu eram sub ea.
‎Mijlocul clădirii era distrus, ‎dar cele două capete rezistaseră,
‎iar eu eram sub unul dintre ele.
‎Doi polițiști care erau ‎în spatele nostru au murit.
‎Dimensiunea dezastrului ‎e imposibil de înțeles.
‎Era un bar plin de oameni
‎care se uitau la știri.
‎Așa că încercăm să intrăm
‎și l-am văzut ‎pe președintele George Bush vorbind.
‎Atunci au arătat imagini cu atentatul.
‎Avioanele lovind clădirile World Trade.
‎Atunci ai aflat de avion?
‎Prima dată.
‎Nu știam. Nu văzusem.
‎Nu știam ce a fost.
‎SARASOTA, FLORIDA
‎Ne-am dus ‎la Școala elementară Emma E. Booker.
‎Președintele avea întâlnire ‎cu elevi de-a doua,
‎cărora să le citească, ‎apoi să țină un discurs
‎despre protejarea dreptului la educație.
‎Stăteam în ușa sălii de clasă
‎în care erau așteptați ‎președintele și directoarea.
‎Și eram cu președintele ‎și directoarea școlii
‎când Deb Loewer, căpitan de marină,
‎director al Celulei de Criză ‎de la Casa Albă
‎și consilier de securitate național ‎în acel moment,
‎a venit la președinte și a zis:
‎„Domnule, se pare ‎că un avion mic cu motor dublu
‎s-a izbit de unul dintre turnurile ‎de la WTC din New York.”
‎Președintele, directoarea ‎și cu mine am avut aceeași reacție.
‎„Ce accident cumplit! ‎Probabil pilotul a făcut infarct.”
‎Bună dimineața!
‎Apoi, directoarea a deschis ușa sălii
‎și a intrat însoțită de președinte.
‎A durat doar o nanosecundă,
‎iar căpitanul Loewer s-a întors ‎la mine și a zis: „Doamne!
‎Alt avion a lovit celălalt turn ‎al World Trade Center.”
‎…cuvântul întreg spune…
‎- Fugă! ‎- Da! „Fugă.”
‎M-am gândit la urma să spun.
‎Am deschis ușa clasei și am intrat.
‎În timp ce elevii ‎își scoteau cărțile din bănci,
‎m-am apropiat de președinte.
‎Nu m-a văzut venind.
‎M-am aplecat ‎și i-am șoptit în urechea dreaptă:
‎„Un al doilea avion a lovit ‎al doilea turn.
‎America este atacată.”
‎Am ajuns la aerodromul Sarasota,
‎s-au deschis portierele, ‎am coborât din limuzină
‎și m-a izbit ceva interzis de protocol.
‎Motoarele Air Force One erau pornite deja.
‎Protocolul spune ‎că motoarele nu sunt pornite
‎decât după ce președintele e în avion.
‎Avionul a pornit pe pistă
‎înainte să se închidă ușa ‎și președintele să fi luat locul.
‎Acelea sunt fie ale Forțelor Aeriene, ‎fie avioane de luptă ale Marinei.
‎Patrulează ceea ce am descris drept ‎„spațiu aerian interzis”.
‎Toate avioanele au fost chemate la sol.
‎Președintele a primit un apel ‎de la vicepreședintele Cheney
‎întrebând dacă autorizează ‎ca piloții de luptă
‎să doboare avioane comerciale
‎care nu respectă ordinul.
‎DICK CHENEY ‎VICEPREȘEDINTELE SUA
‎Vicepreședintele ne-a autorizat ‎să interceptăm avioanele suspecte
‎și să le doborâm dacă nu se conformează ‎Centrului de Comandă.
‎Am aflat că Zborul 93 s-a prăbușit ‎în Shanksville, Pennsylvania,
‎la scurt timp ‎după ce președintele a dat autorizarea.
‎Recunosc, unii dintre noi s-au întrebat: ‎„L-am doborât noi?”
‎Evident, n-o făcuserăm.
‎Nesiguranța era palpabilă, ‎nu era vorba doar de o impresie.
‎Se simțea în voci.
‎Președintele m-a contrat în Air Force One, ‎fiindcă voia să meargă la Washington D.C.
‎Am zis: „Dle președinte, ‎nu luați acum decizia asta.”
‎Am vorbit cu pilotul ‎și cu agenții Serviciilor Secrete.
‎Nu erau pregătiți pentru asta.
‎Din fericire, avem doi militari cu noi.
‎Am zis: „Vreau variante. Vreau să-l ducem ‎pe președinte la loc sigur,
‎unde putem decide ce urmează.”
‎Am aterizat la Baza Aeriană Barksdale.
‎Ne-a mirat cât de aproape de noi erau ‎avioanele de vânătoare,
‎escortându-ne la aterizare.
‎Puteai să vezi fețele piloților.
‎Cer poporului american să mi se alăture
‎când le mulțumesc
‎tuturor celor care au luptat din greu
‎pentru a ne salva concetățenii
‎și să mi se alăture când spun o rugăciune ‎pentru victime și familiile lor.
‎De la Barksdale am mers ‎la Baza Aeriană Offutt din Nebraska.
‎Când am ajuns în Nebraska,
‎am coborât printr-un tunel subteran ‎la Comandamentul Aerian Strategic.
‎Era o sală plină de televizoare
‎și de amirali și generali care vorbeau.
‎Se auzeau toate transmisiunile ‎FAA și militare.
‎Președintele făcea notă discordantă.
‎Ofițerii nu știau ‎dacă să stea în picioare sau să șadă.
‎Într-o altă sală am ținut ‎o conferință video cu Washington D.C.
‎Am vorbit cu George Tenet, ‎Don Rumsfeld, Dick Cheney.
‎Am putut înțelege mai bine
‎ce se întâmpla în Washington D.C., ‎în ceea ce privește Baza Aeriană Andrews.
‎Mai târziu, am urcat în Air Force One ‎și am zburat la Washington D.C.
‎Stând sprijiniți pe canapea, ‎privind pe hublourile Air Force One,
‎în timp ce ne apropiam de Bază,
‎am văzut fum ieșind din Pentagon.
‎Președintele era lângă mine.
‎A zis: „Așa arată războiul în secolul 21?”
‎Am simțit urgența de-a fi la post
‎când comandantul-șef se întorcea ‎în seara aceea.
‎KAREN HUGHES ‎DIRECTOR DE COMUNICARE DE LA CASA ALBĂ
‎Bush a coborât din elicopter,
‎a venit la mine și Karen. ‎L-am salutat, dar nu a răspuns.
‎A dat din cap și a trecut pe lângă noi, ‎intrând în Biroul Oval,
‎care era pregătit pentru o transmisiune ‎către popor în seara aceea.
‎Atacurile teroriste pot zgudui fundația ‎celor mai mari clădiri ale noastre,
‎dar nu pot atinge fundația Americii.
‎Aceste acțiuni spulberă oțelul,
‎dar nu pot frânge ‎fermitatea de oțel a Americii.
‎A spus clar că o să reacționăm.
‎Era intolerabil.
‎Președintele nu se îndoia deloc
‎că asta însemna o acțiune militară.
‎Alberto Gonzales, consilierul Casei Albe,
‎începuse deja să caute ‎ce presupune intrarea în război.
‎Știam că era un atac terorist ‎și că era mâna al-Qaida.
‎Consilier fiind, participam la ședințele ‎Consiliului Național de Securitate.
‎Și se vorbea despre al-Qaida, ‎că intenționa să facă ceva spectaculos.
‎Am știut imediat că asta înseamnă război.
‎Nu era o chestiune domestică.
‎Nu puteam reacționa ‎folosind anchete ale poliției și FBI-ului.
‎Urma să ne folosim de armată, ‎pe lângă FBI și poliție.
‎Aveam să folosim toate mijloacele puterii, ‎toată puterea economică,
‎toate relațiile internaționale.
‎Așa aveam să reacționăm.
‎Dumnezeu să binecuvânteze America!
‎Casa mea dragă
‎Ne-am dus toți pe treptele Capitoliului,
‎am stat împreună și am cântat ‎„Dumnezeu să binecuvânteze America”.
‎Oamenii au simțit nevoia de-a fi uniți.
‎Starea de spirit în țară era dominată ‎de frică, durere, suferință și furie.
‎În acel moment s-au adunat ‎foarte multe sentimente complexe.
‎A fost un carusel ‎din multe puncte de vedere.
‎Desigur, familiile și comunitățile ‎care i-au pierdut pe cei dragi
‎treceau prin suferințe uriașe.
‎Iar frica de-a nu ști ce urmează ‎era foarte mare.
‎Acolo, la Capitoliu, ‎nu știam ce se întâmplă
‎și ce urmează.
‎Toți simțeam acea frică.
‎Apoi furia de-a nu ști cine sau de ce.
‎Toată lumea era furioasă, ‎inclusiv eu, pe cei care făcuseră asta.
‎Meritau să-și primească pedeapsa.
‎Jeleam, eram furioși și sufeream teribil.
‎TREI ZILE DUPĂ ATACURI
‎Azi, America stă în genunchi,
‎rugându-se pentru cei ‎care și-au pierdut viața aici.
‎Nu auzim!
‎Vă aud și eu!
‎Eu vă aud și restul lumii vă aude,
‎iar oamenii…
‎Iar oamenii care au doborât aceste clădiri
‎ne vor auzi pe toți curând.
‎„Hotărâre” descrie cel mai bine ‎starea aceea de spirit.
‎Avea o treabă de făcut.
‎Știa de ce fusese ales președinte al SUA.
‎E un dușman care-i atacă ‎pe cei nevinovați,
‎apoi dă bir cu fugiții.
‎Dar nu vor putea face asta la nesfârșit.
‎Președintele a înțeles ‎că asta n-ar fi fost posibil
‎dacă, în Afganistan, ‎talibanii n-ar fi oferi refugiu
‎grupării al-Qaida pentru a planifica, ‎cu succes, acest atac.
‎Președintele a luat decizia foarte repede
‎nu doar de a-i vâna ‎pe cei responsabili de atacuri,
‎ci și pe cei care i-au adăpostit ‎și i-au ajutat să plănuiască,
‎care le-au dat ocazia ‎să execute aceste atacuri.
‎Am crezut că, pentru a elimina
‎sau cel puțin pentru a reduce ‎capacitățile al-Qaida,
‎era important să atacăm talibanii.
‎CĂUTAT VIU SAU MORT ‎OSAMA BIN LADEN
‎În multe privințe, ‎auzeam că se vrea răzbunare.
‎Furie și răzbunare.
‎LIBERTATEA VA FI APĂRATĂ
‎Răzbunare. Vreau să reglăm conturile.
‎Ei știu cine e vinovat.
‎Știu ce țară îi susține ‎pe toți acești oameni.
‎Trebuie să-i facă una cu pământul. ‎E absurd.
‎Ar trebui să-i bombardăm și noi.
‎Serios.
‎Dușmanul trebuie eliminat. ‎Nu poți să discuți cu inamicul.
‎Nu ne pot face asta.
‎Suntem prima țară din lume. ‎Să facem ceva.
‎Vrem să reacționăm.
‎Nu ataci America așa ‎și scapi basma curată.
‎Nu doar cei care adăpostesc teroriști,
‎dar și cei care, în orice fel,
‎oferă ajutor de orice natură,
‎vor da piept acum cu mânia țării noastre.
‎Credeți că e începutul ‎unui război contra terorismului?
‎Cred că da și, cu voia Domnului, va fi.
‎Timpul discuțiilor a trecut. ‎E timpul pentru acțiune.
‎Ca avocați la Casa Albă,
‎lucrând cu John Ashcroft ‎și cu avocații Ministerului de Justiție,
‎președintele ne întreba:
‎„Pot să fac ceva ca să protejez America?
‎Pot să fac ceva în apărare?
‎Pot să fac ceva ca reacție la acest atac?
‎Pot să fac ceva pentru a ataca,
‎pentru a-i pedepsi ‎pe cei vinovați de aceste atacuri?”
‎Am analizat imediat ‎puterile președintelui,
‎atât prin statut, cât și, desigur, ‎privind autoritatea sa constituțională
‎drept comandant-șef,
‎ceea ce conferă președintelui ‎o autoritate foarte extinsă,
‎dar, în general, acționând în apărare, ‎în urma acelui atac asupra națiunii.
‎Președintele știa ‎că va avea o reacție militară.
‎Întrebarea era dacă avea nevoie ‎de autorizarea Congresului.
‎Era ceva în afara structurii normale ‎a unui război.
‎Poți declara război ‎unei grupări teroriste?
‎Washingtonul înțelege, instituțional, ‎ce înseamnă asta?
‎Congresul trebuie să aprobe declararea ‎războiului contra unei grupări teroriste?
‎Președintele voia ‎să obțină acordul Congresului.
‎Și urmat o dezbatere ‎despre ce înseamnă asta.
‎Probabil ar fi susținut ‎că nu are nevoie de acordul lor,
‎dar și-l dorea, ‎așa că am vrut să formulăm ceva
‎la care Congresul să poată răspunde, ‎atât Camera, cât și Senatul.
‎Acel subiect a fost folosirea forței.
‎Părerea generală era că autorizarea ‎de a folosi forța militară
‎ar însemna sprijinul Congresului, ‎atât politic, cât și financiar.
‎Asta ar fi susținut autoritatea ‎constituțională a președintelui
‎de comandant-șef.
‎REZOLUȚIE COMUNĂ
‎LEGEA PUBLICĂ 107-40 ‎AUMF
‎Am decis ca Tim Flanagan, adjunctul meu,
‎să coordoneze redactarea AUMF
‎și să lucreze cu asistenți la Congres.
‎Recunoașterea autorității constituționale ‎a președintelui
‎de a folosi forța drept comandant-șef. ‎Am considerat că asta e important.
‎Asta ne permitea să atacăm al-Qaida
‎și pe cei care au ajutat ‎sau adăpostit gruparea
‎în executarea atacurilor.
‎E recunoscută autoritatea în termeni ‎destul de largi.
‎Astăzi, liderii Congresului au vizitat ‎ruinele Pentagonului
‎și au jurat ‎că președintele va primi orice vrea.
‎Dar nu toți democrații și republicanii ‎sunt de acord
‎la ceea ce văd ei ca fiind dorința ‎președintelui de a schimba puterile.
‎Acest proiect de rezoluție de la Casa Albă ‎autorizează folosirea forțelor armate
‎împotriva tuturor celor ‎care au plănuit, autorizat, adăpostit,
‎comis sau ajutat la atacuri
‎și să descurajeze și să prevină ‎orice act de terorism.
‎Mulți membri ai Congresului gândeau:
‎„Ce facem? Cum procedăm? ‎Care e reacția potrivită? ”
‎Am primit, de la administrație, un proiect ‎de autorizare pentru folosirea forței.
‎După 11 septembrie, multe discuții ‎au fost în jurul acelei autorizații.
‎AUMF este Autorizarea ‎de Folosire a Forțelor Armate.
‎În acest caz, erau 60 de cuvinte.
‎Scrie: „Președintele este autorizat ‎să folosească forța.”
‎Nu se spunea unde, când și cum,
‎ci doar: „Împotriva oricărei națiuni, ‎organizații, forțe asociate
‎sau indivizi având legături ‎cu atacurile din 11 septembrie.”
‎Dacă președintele vrea ‎să intrăm în război,
‎adu autorizația în Congres, ‎hai să dezbatem, să lucrăm pe ea
‎și, dacă decidem că e rezonabil ‎și că asta ar trebui să facem,
‎e în interesul securității naționale ‎a Statelor Unite să intre în război,
‎atunci Congresul va vota.
‎Dar AUMF era atât de vagă,
‎încât nu menționa deloc al-Qaida.
‎Am luat mereu cuvântul la ședințe: ‎„Nu, e prea vag.”
‎Mulți membri spuneau: ‎„Da. Dar trebuie s-o facem.”
‎Apoi am zis: „E vorba de Constituție
‎și nu putem oferi autoritate ‎niciunui președinte.”
‎Acele discuții aveau loc în același timp
‎în care era organizată comemorarea ‎la Catedrala Națională.
‎Nu voi uita niciodată. Era o zi ploioasă.
‎M-am dus la catedră,
‎iar șeful catedralei, ‎părintele Nathan Baxter,
‎a spus în discursul său:
‎„Acționând, să nu devenim răul ‎pe care îl deplângem.”
‎Atunci am înțeles.
‎Nu puteam da niciunui președinte ‎autoritatea de-a folosi forța
‎într-un mod atât de vag.
‎14 SEPTEMBRIE 2001
‎Mă ridic azi în sprijinul ‎acestei rezoluții.
‎Societatea civilizată a căutat mult ‎să pună capăt violenței,
‎dar teroriștii și statele ‎care-i adăpostesc
‎sunt dușmanii societății civilizate.
‎Ei înțeleg doar prin forță
‎și a venit vremea ‎să le vorbim pe limba lor.
‎Rezoluția dinaintea noastră ‎îi dă putere președintelui
‎să aducă toată forța puterii americane ‎peste granițe.
‎Venim pe urmele voastre
‎și furia iadului vine cu noi.
‎Eram singura din Cameră și din Senat
‎care a votat „nu” pentru autorizarea ‎folosirii forței militare,
‎în legătură cu 11 septembrie.
‎Nimeni din Senat?
‎Nimeni din Senat.
‎O doamnă din California are cuvântul ‎un minut și jumătate.
‎Dle Președinte, stimați membri, ‎vorbesc azi cu inimă foarte grea,
‎una plină de tristețe ‎pentru familiile și cei dragi
‎care au fost uciși ‎și răniți săptămâna aceasta.
‎Doar cei mai nesăbuiți și rău-intenționați ‎n-ar înțelege suferința
‎care a copleșit poporul nostru ‎și milioane de oameni în toată lumea.
‎11 septembrie a schimbat lumea.
‎Cele mai profunde temeri ne bântuie.
‎Dar sunt convinsă
‎că acțiunea militară nu va împiedica ‎alte acte de terorism internațional
‎împotriva Statelor Unite.
‎Pe când am ajuns la birou, ‎amenințările cu moartea și…
‎Nu vreți să știți ce s-a întâmplat.
‎Ideea e că erau peste 60.000 de e-mailuri, ‎apeluri telefonice, scrisori.
‎Aproximativ 50% ‎erau, la propriu, amenințări cu moartea,
‎remarci ostile, ‎oameni care mă făceau în fel și chip,
‎trădătoare, diversionistă, ‎că ar trebui să fiu spânzurată.
‎Emoțiile sunt normale. ‎Asta face parte din natura umană.
‎Dar trebuie să le echilibrăm ‎cu gândirea rațională.
‎Trebuie să ne asigurăm ‎că nu luăm decizii iraționale
‎atunci când emoțiile sunt atât de mari.
‎Mulți cred că, ‎atunci spunând că nu ești de acord,
‎comiți un act de trădare ‎când siguranța națională e amenințată.
‎Eu spun: „Stai puțin. ‎Atunci e nevoie ca cineva să spună «nu».
‎Atunci e nevoie ca autoritățile ‎să-și domine furia,
‎să gândească și să reacționeze rațional.”
‎Nu poți trimite soldații ‎în calea pericolului la nesfârșit.
‎Scenariile militare pe care președintele ‎le are în vedere sunt de anvergură.
‎Un ofițer de rang superior a declarat ‎că includ chiar și trupe de la sol.
‎Pe 14 septembrie, dimineața devreme, ‎când eram în Biroul Oval,
‎președintele s-a apropiat și mi-a zis ‎când toți plecau din cameră:
‎„Andy, vreau să convocăm ‎consiliul de război mâine la Camp David.”
‎DISTRICTUL FREDERICK, MARYLAND
‎Actorii principali erau de față, ‎printre care avocați,
‎directorul FBI, ‎Departamentul de Apărare, evident,
‎Departamentul de Stat, vicepreședintele.
‎Era limpede că ne pregăteam de război.
‎Ce înseamnă asta? Președintele a zis:
‎„Nu vreau să doborâm un cort ‎cu o rachetă de un milion de dolari.
‎Nu asta e reacția pe care ne-o dorim.”
‎S-a discutat în detaliu ‎despre ce înseamnă asta.
‎Președintele a invitat toți liderii lumii.
‎A zis: „Aveți șansa să fiți cu noi ‎sau împotriva noastră.”
‎Dacă nu sunteți cu noi, ‎sunteți împotriva noastră.
‎Sub lacrimile noastre ‎este hotărârea puternică a Americii
‎de a câștiga acest război.
‎Și îl vom câștiga.
‎20 SEPTEMBRIE 2001
‎Americanii întreabă: ‎„Cine ne-a atacat țara?”
‎Dovezile pe care le-am adunat
‎indică o serie ‎de organizații teroriste afiliate,
‎cunoscute ca al-Qaida.
‎Conducerea al-Qaida are o mare influență ‎în Afganistan
‎și sprijină regimul taliban ‎în controlarea majorității țării.
‎În Afganistan, ‎vedem viziunea al-Qaida pentru lume.
‎Toți erau convinși ‎că vom avea succes în acest război.
‎Asta era limpede. Neclar era cât va dura.
‎Afganistanul era o provocare ‎foarte complexă pentru armata americană.
‎E o țară fără ieșire la mare, ‎la jumătate de lume distanță.
‎E o provocare ‎din punct de vedere geografic.
‎Sunt lanțuri muntoase abrupte ‎care înconjoară jumătate din țară.
‎E mărginit de țări ‎care au relații tensionate
‎cu Statele Unite, ‎asta dacă întrețin relații.
‎Pakistan, Iran,
‎fostele republici sovietice ‎precum Tadjikistan, China.
‎Cum duci soldații acolo?
‎Singura apărare împotriva terorismului ‎e ofensiva.
‎Trebuie să duci lupta la ei.
‎Cum faci asta?
‎Nu o faci cu capacități convenționale.
‎O faci cu capacități neconvenționale.
‎Există, evident, forțe pe teren
‎care sunt nerăbdătoare ‎să scape țara de al-Qaida și de talibani.
‎Ceea ce, în cele din urmă, a început ‎să se concretizeze la Pentagon, CIA,
‎e un plan de a încerca să folosească ‎de luptătorii din rezistența afgană…
‎numită Alianța Nordului.
‎TABĂRĂ DE INSTRUCȚIE A ALIANȚEI NORDULUI
‎Liderul acelei mișcări
‎era un luptător curajos ‎împotriva ocupației sovietice,
‎pe nume Ahmad Shah Massoud.
‎Massoud era îndrăgit de adepții lui, ‎dar dintr-un motiv întemeiat.
‎Era un comandant neînfricat ‎pe câmpul de luptă.
‎Reușise să țină piept talibanilor ‎în multe zone din nordul Afganistanului.
‎FOST VICEPREȘEDINTE AL AFGANISTANULUI ‎FRATELE LUI AHMAD SHAH MASSOUD
‎Cum era să lucrați ‎cu fratele dumneavoastră?
‎Simțeam că fratele meu e un adevărat erou.
‎A acționat mereu cu onoare ‎și le-a dat oamenilor multă încredere.
‎Simțeam că avem un campion ‎care nu va fi învins niciodată.
‎Fratele meu avea ‎o busolă morală redutabilă
‎și era un om foarte religios.
‎Se gândea mereu ‎la eliberarea Afganistanului.
‎Pe vremea talibanilor, ‎sărăcia devenise larg răspândită
‎și educația lipsea.
‎Nu exista asistență medicală ‎pentru oameni, nici economie,
‎era o lipsă totală de guvernare.
‎Se ocupau doar cu reprimarea.
‎Aveau o concepție religioasă greșită.
‎Vorbeau doar despre suprimarea femeilor
‎și-i reduceau la tăcere pe toți.
‎Era un sistem religios dictatorial.
‎Din cauza asta, ‎Afganistanul se îndrepta spre o criză
‎și devenise un centru ‎al terorismului internațional
‎și mai ales al traficului de droguri.
‎Fratele meu, ‎împreună cu niște oameni din nord,
‎a decis să formeze o coaliție ‎pentru a lupta împotriva talibanilor.
‎11 SEPTEMBRIE 2001
‎9 SEPTEMBRIE 2001
‎Cu câteva zile înainte de atacurile ‎din 11 septembrie,
‎doi luptători sinucigași al-Qaida, ‎deghizați în jurnaliști occidentali,
‎s-au dus să-l intervieveze pe Massoud.
‎În camera lor video ‎era ascunsă o bombă uriașă,
‎iar Massoud a fost asasinat.
‎A fost o mișcare genială ‎a lui Osama bin Laden
‎și a conducerii al-Qaida, ‎de a-l elimina pe rivalul principal
‎și principala amenințare ‎pe câmpul de luptă pentru talibani
‎și guvernul lui Mullah Omar,
‎recunoscând că, ‎dacă americanii ar ataca Afganistanul,
‎cineva ca Massoud ‎ar fi un aliat vital pentru ei.
‎al-Qaida, alături de talibani,
‎credea că cel mai mare obstacol ‎în transformarea Afganistanului
‎în centru al terorismului internațional
‎era fratele meu, ‎Amir Sahib Ahmad Shah Massoud.
‎Prin urmare, ‎au decis să-l elimine din calea lor.
‎În 2001, la 11 septembrie,
‎talibanii controlau ‎cam 90% din Afganistan.
‎Rămânea 10%, un teritoriu foarte mic ‎în nordul îndepărtat al Afganistanului.
‎Când au avut loc atacurile,
‎editorul meu de la ‎The New York Times ‎mi-a spus:
‎„Du-te în nordul Afganistanului, ‎alături de rebeli.”
‎„- Nu știu cum să fac asta. ‎- Fă-o!”
‎Am zburat în Tadjikistan
‎și am trecut într-o zonă restrânsă ‎controlată de Alianța Nordului.
‎Era o primă linie ‎ca în Primul Război Mondial.
‎Puteai să privești dincolo de ea, ‎la 300 m, și să vezi talibanii
‎stând în tranșee.
‎Apoi au venit avioanele B-52.
‎Închiriasem o colibă de chirpici,
‎una dintre cele mai frumoase din oraș, ‎fiindcă avea ferestre.
‎Îmi amintesc ‎că era probabil ora cinci dimineața
‎și m-a trezit zăngănitul geamurilor.
‎Vibrau ca la cutremur.
‎Am crezut că e cutremur. ‎E o zonă seismică foarte activă.
‎Dar erau bombele.
‎M-am uitat ‎dincolo de tranșeele talibanilor.
‎Avioanele bombardau tranșeele ‎de-a lungul orizontului.
‎Puteai vedea cercuri negre uriașe.
‎Cerul era plin de dârele încrucișate ‎lăsate de avioane.
‎Semăna cu o operă de artă modernă.
‎Survolau mult timp, ‎apoi aruncau o bombă de 900 kg.
‎Au bombardat așa timp de câteva zile,
‎apoi linia talibanilor a fost spartă.
‎13 NOIEMBRIE 2001
‎ALIANȚA NORDULUI PREIA KABULUL ‎13 NOIEMBRIE 2001
‎Talibanii s-au urcat în mașini, ‎și-au încărcat armele mici
‎și au pornit spre sud, ‎la baza lor spirituală din Kandahar.
‎Regimul taliban ‎era comasat în Kandahar.
‎Aceea avea să fie ultima lor redută.
‎KANDAHAR, AFGANISTAN
‎În decembrie 2001,
‎SUA credeau că l-au încolțit pe bin Laden
‎în munții Tora Bora.
‎Informația ajunge la forțele SUA ‎și la cele afgane,
‎dar, în mod inexplicabil, ‎Statele Unite nu trimit
‎un număr mare de soldați special antrenați
‎ca să încerce să-l prindă ‎sau să-l omoare pe bin Laden.
‎Asta rămâne pe umerii ‎unui grup de luptători afgani
‎și un număr mic de consilieri americani.
‎E o decizie bizară.
‎E inexplicabilă în multe feluri, ‎când creierul atacurilor din New York,
‎liderul al-Qaida, ‎este aproape de forțele SUA,
‎că n-am trimis mai mulți soldați ‎pe urmele lui.
‎Nu exista misiune mai importantă,
‎nicio vânătoare mai importantă în lume ‎decât găsirea lui Osama bin Laden.
‎Era ținta numărul unu, ‎cel mai vânat om din lume.
‎Eram conștienți mereu ‎că s-ar putea întâmpla din nou,
‎că ne-am putea confrunta ‎cu un atac similar.
‎Unii spun că este într-o peșteră,
‎alții spun că e mort
‎sau că e în Pakistan.
‎Tot ce știu e că e pe fugă.
‎Subtitrarea: Mircea Pricăjan