Det var en vakker høstmorgen,
og jeg måtte rekke et møte i Pentagon.
Pentagon er en stor bygning. Helt enorm.
Vi vet det er en av de største kontorbygningene i verden.
Det er fem sider, fem ringer og fem etasjer.
På den tiden jobbet jeg i andre etasje, i E-ringen,
den ytterste ringen i Pentagon.
Jeg sa til min mann:
"Jeg er sen, jeg må stikke. Jeg har et møte klokka ni."
Jeg ga alle et kyss, og sa: "Vi ses når jeg kommer hjem."
Det var omtrent 16 stykker på møtet.
Da det var min tur,
kom den høyeste lyden jeg har hørt.
Så ble det mørkt.
KLOKKA 09.37, ØSTKYSTTID
FEMTIEN MINUTTER ETTER DET FØRSTE WORLD TRADE CENTER-ANGREPET
Det var så mørkt i rommet
at du ikke så hånda di foran ansiktet.
Jeg visste at jeg var på høyresiden av bordet.
Da jeg våknet, var jeg på venstresiden av bordet.
Jeg vet ikke om jeg ble blåst over bordet,
men jeg vet at jeg ikke satt der.
Jeg satt på høyresiden av bordet.
Å, du store.
Vi ser direktesendte bilder fra Washington,
og røyk velter ut av Pentagon.
Da tok hjernen over, og den sa: "Jeg må komme meg ut."
En brann har brutt ut,
et stykke unna midten, der hvor kollisjonen inntraff.
Jeg begynte å krype.
Idet jeg krøp ut døra, tok noen tak i buksene mine.
Jeg sa: "Hvem er det?" Hun sa: "Det er Lois."
Jeg sa: "Kom, jeg har deg. Følg meg."
Jeg visste ikke at det var folk bak Lois.
Mens jeg krøp gjennom Pentagon så jeg kontoravlukker.
Om jeg krøp inn i et avlukke, sa jeg: "Vi må rygge."
Mens vi krøp, sa hun: "Jeg kan ikke fortsette."
Jeg sa: "Lois, du er nødt. Jeg må få deg ut."
Unnskyld.
Jeg sa: "Jeg kan ikke forlate deg, og si til barna dine at jeg forlot deg."
Hun sa: "Jeg orker ikke mer."
Hun sa at strømpene satt fast i beina, fordi gulvet var så varmt.
Så jeg sa: "Hopp på ryggen min, jeg bærer deg."
Der og da ville jeg bare gi opp.
Men jeg kunne ikke, for jeg hadde andre med meg.
Jeg tenkte: "Gud, vær så snill, du må få oss ut."
Alt jeg tenkte var: "Jeg førte dem hit. Vi kommer til å dø."
Det var en soldat der, jeg, og obersten min.
Vi hamret på vinduet.
Vinduet spratt opp,
og jeg så folk der nede. De sa: "Hopp, vi tar imot!"
Den unge soldaten som var der,
obersten min og jeg firet ham ned, fordi han var stygt forbrent.
Han var den første vi firet ned.
Kvinnen, Lois, firet vi ned etterpå.
Så var det en annen kvinne bak henne.
Hun kom til vinduet og sa…
Hun så meg i øynene og sa: "Oberst, jeg er redd."
Jeg sa: "Men jeg må få deg ut."
Hun sa hun ikke kunne, men jeg sa ja.
Så jeg dro fingrene hennes vekk fra kanten og lot henne falle.
Folkene tok imot henne, og jeg og obersten satt i vinduet.
Han sa: "Ok, på tide å dra."
Jeg sa: "Sir, om vi er stille, hører vi kanskje noen,
og vi kan dra og hente dem."
Så vi satt i vinduet,
og det var så stille. Vi hørte ingenting.
Vi begynte å rope og skrike,
og hamret på vinduet. Ingen kom.
Så da ga han meg en ordre.
Han sa: "Oberst, du skal ut det vinduet."
Den eneste ordren i min militærkarriere som jeg ikke ville adlyde.
Jeg visste at det var folk der.
Men jeg visste at jeg måtte.
Idet jeg tok meg ut gjennom vinduet,
falt jeg til slutt,
og etter det vet jeg ikke hva som skjedde.
Jeg hadde pustet mye røyk.
Jeg var forbrent på ryggen, armene og beina.
Sykepleierne og andre fortalte meg resten av historien.
En sykepleier sa: "Vi trodde ikke du ville klare deg."
At jeg hadde mistet bevisstheten.
Hun sa: "Vi tok deg med til sorteringsområdet,
utenfor Pentagon."
Hun sa:
"Hun vil ikke klare seg. Vi må få henne på sykehus."
Jeg ble lagt i en bil som kjørte forbi.
De stoppet en bil og la meg baki.
En privatbil?
En privatbil som kjørte forbi Pentagon. De stoppet den,
la meg baki, og sykepleieren ble med.
De fortsatte med HLR.
Jeg husker at jeg åpnet øynene, og så var det slutt.
EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
DEL 2 - ET FARLIG STED
Rapportene varierer om flyets størrelse.
Et øyevitne sa det var et lite fly,
som han følte han så da han krysset broen på 14th Street.
KLOKKA 09.28, ØSTKYSTTID NI MINUTTER FØR PENTAGON-ANGREPET
United 93, du har trafikk klokka ett, 19 km østlig, 370.
Ser ingen. Vi leter, United 93.
Hei!
Hei, noen!
Noen må ringe Cleveland.
United 93 var også fulltanket, og skulle til San Francisco.
Det ble forsinket, og tok av
noen minutter før American flight 11 krasjet inn i nordtårnet.
Mayday! Kom deg ut!
Vi kommer til å dø her oppe!
Ser du United 93?
-United 93, nær Chardon, senket høyden. -Hva sa du?
-Tror de senket høyden. -Tror ikke det.
-United 93, bekreft 350. -United 93, Cleveland her.
United 93, Cleveland her. Om du hører, svar.
Pilot-kaprerne hadde sendt ut radiokommunikasjon.
Vi tror de trodde at de kommuniserte med passasjerseksjonen på flyet.
Men faktisk gikk de til kontrolltårnet.
STEMMEN TIL FLYKAPRER
Sitt ned, forbli sittende.
Vi har en bombe om bord, så…
Vi får meldinger om at Det hvite hus evakueres.
Vi vet ikke nøyaktig hvorfor det blir gjort.
Det er under en time siden
dobbelteksplosjonen i New York, ved World Trade Center.
Dette er en stor utvikling.
Det føderale luftfartsverket har stoppet all flytrafikk landet over.
Landet er immobilisert av terrorhandlingene,
med tanke på lufttrafikken.
-Flyplassen evakueres, dra hjem. -Ok.
Det kan være at terrorister kaprer fly
og tar sikte på velkjente bygninger, hvem vet, kanskje i andre byer.
Vi får beskjed om at kongressbygningen
og finansdepartementet også evakueres.
Senere fant vi ut at flight 93 skulle til Det hvite hus eller kongressbygningen.
De fleste tror det var kongressbygningen.
Politiet ved kongressbygningen ropte: "Evakuer!"
Vi løp ut av kongressbygningen, og jeg spurte vaktene hvor jeg skulle gå.
De sa: "Bare løp."
Jeg så bak meg, og masse røyk kom ut av Pentagon.
Kjære, er du der?
Jack, svar, er du snill.
Ok, jeg ville bare si at jeg elsker deg. Vi har et lite problem på flyet.
Jeg vil si at jeg elsker deg. Si til barna mine at jeg elsker dem.
Jeg er lei for det, kjære.
Jeg håper jeg får se ansiktet ditt igjen.
På flight 93
fikk passasjerene som klarte å ringe til familien på bakken
vite hva som hadde skjedd med noen av de andre flyene.
En modig gruppe passasjerer valgte å storme cockpiten.
Flyet styrtet i Somerset County, Pennsylvania, nær Shanksville.
Alle 40 om bord ble drept.
-United 93, vet du noe om det enda? -Ja, han er nede.
-Er han nede? -Ja.
-Når landet han? Vi har bekreftelse på… -Han landet ikke.
-Å, han er nede? -Ja, nordøst for Camp David.
-Nordøst for Camp David. -Det er siste melding.
De vet ikke nøyaktig hvor.
Jeg må alltid minnes og tenke på menneskene i flight 93,
for på mange måter styrtet de flyet og reddet mange liv, inkludert mitt.
Ombord på flight 93 var Wanda Green,
søskenbarnet til min stabssjef, Sandré Swanson.
Det ble personlig,
fordi Wanda var en av de kabinansatte som tok over,
og sørget for at flyet ikke styrtet i kongressbygningen.
Det var det mest personlige og tragiske øyeblikket.
De er helter og heltinner,
og arven etter dem, livene deres, hedrer jeg hver dag.
Detaljene i saken kommer gradvis inn.
Jeg må si, etter 30 år som journalist
har jeg aldri sett noe lignende.
Jeg har aldri dekket en så enorm sak.
Dette vet vi.
Like før klokka ni østkysttid i morges
krasjet et fly inn i et av tvillingtårnene i World Trade Center.
Noen minutter senere traff et annet fly det andre tårnet.
Begge skyskraperne står i brann.
Aldri i verden…
Vi bør nok fortsette.
Vi er i trapp B, tårn to, i 48. etasje.
UKJENT BRANNKONSTABEL
Mayday!
SØRTÅRNET
Hvem ropte det?
På radioen hørte vi: "Mayday! Kom dere ut!"
Plutselig begynte nordtårnet å riste voldsomt.
Plutselig kom et brøl. Bakken ristet.
Det hørtes ut som torden ganger 20.
Det var en rar, grufull, skummel lyd.
NORDTÅRNET
Jeg husker at takplater falt ned.
Røyk veltet inn dit vi var.
Vi ante ikke hva som foregikk, men vi løp så fort vi kunne.
Røyken veltet inn alle steder.
Den var så tykk at jeg ikke hadde sett fra meg til deg.
SØRTÅRNET
Vi visste det ikke, men sørtårnet var i ferd med å kollapse.
KLOKKA 09.59, ØSTKYSTTID EN TIME OG 13 MINUTTER ETTER FØRSTE ANGREP
Herregud!
-Å, faen! -Vi bør løpe!
Å, faen!
Det har nettopp vært en enorm eksplosjon.
Vi kan se bølger av røyk stige opp.
Og jeg ser ikke det andre tårnet.
Håper jeg overlever. Det kommer mot meg.
Her kommer det. Jeg gjemmer meg bak en bil.
Det kollapset først, selv om det ble truffet sist.
Jeg begynte å løpe, og plutselig
kom en enorm kule av hvit røyk som en sverm over meg.
Jeg kunne ikke se, så jeg falt.
Jeg lå bare der.
Jeg hørte ingenting, så ingenting.
Folk løp på Liberty Street.
Liberty Street blir til Maiden Lane, hvor vårt kontor lå.
De løp opp Liberty Street.
En støvsky fulgte etter dem, og det så ut som den hadde en munn.
Skyen omsluttet dem, som om den svelget dem.
Fortsett!
Å faen! Ned her!
-Anthony! Er du ok? -Ja.
Slipp meg inn, er du snill. Herregud.
Herregud!
Pass på.
Du så skyen mot deg,
og det eneste du kan tenke er: "Faen!"
Jeg gikk tilbake, og da jeg gikk gjennom døra til kontoret
traff skyen bygget, og hele bygget ristet. Du hørte glass knuses.
Å, faen.
Alle ropte, og det var bare kaos.
Jeg kom på at jeg ikke vet hvor spanerne mine er.
Jeg hadde ikke hørt fra dem siden angrepet.
Jeg sto og så ut vinduet, og sa:
"Jeg vet ikke hvor de er. Noen må være døde."
Hva skal jeg si til mødrene, konene, døtrene, barna,
at jeg lot dem gå inn i den situasjonen, og nå er de døde.
Det var folk jeg kunne ha vært på grillfest hos uka før.
Mens jeg lå der var det som om en lysstråle kom gjennom skyen.
Jeg sa til meg selv: "Kanskje jeg er død, og Gud henter meg."
Så åpnet det seg, som Rødehavet.
Da hørte jeg folk skrike og rope på hjelp.
Hei, Mike! Mike, jeg er her!
Til slutt fikk jeg tørket ansiktet. Jeg var ør.
To mennesker som var i sjokk, som vi tok tak i og dro med oss,
var dekket fra topp til tå av lysebrun sot.
Vi kom til bokbutikken Borders.
Vi brukte øksa for å komme oss inn, og kom ut på Church Street.
Da himmelen ble synlig, snudde jeg meg for å se.
Og jeg så ikke sørtårnet.
For første gang innså jeg hva som hadde skjedd
for bare 15-10 minutter siden.
Jeg visste at folk var borte.
Jeg ba om at de ni jeg var ansvarlig for
ikke var borte.
Mitt tårn sto fortsatt, nordtårnet.
Med et gigantisk hull over flere etasjer,
hvor ild og røyk veltet ut.
Jeg hørte mayday-ropet om å forlate bygget.
Så jeg visste at innsiden av tårnet var et farlig sted.
Jeg visste ikke hva slags fare, bare at vi måtte ut,
og jeg visste at ingen svarte på radioen.
I 19. etasje ble vi stoppet av en brann- konstabel som kom ut fra gangen og sa:
"Jeg har mange sivile nederst i gangen. De vil ikke gå, hjelp meg å tvinge dem."
Tommy, hør godt etter.
Jeg sender alle de skadde ned til deg i 40. etasje.
Du må få dem ned til heisen.
Omtrent 10-15 stykker er på vei.
Ja, ok.
Ti sivile på vei ned.
Noen gjorde ekstremt uselviske ting, og sa:
"Jeg blir her, og sørger for at alle kommer seg ut."
Jeg avla en ed, og den tror jeg på.
Min ed er å hjelpe folk, selv om det koster meg livet.
Det var nytt for oss alle.
Det fantes ingen manual.
Vi gikk ut på gangen,
og alle lysene var gått.
Men nødlysene virket, så vi hadde litt lys.
Jeg så en stor mann på gulvet.
Jeg sa til konstablene: "Ta beina hans,
så tar vi armene, og så drar vi ham."
Og det gjorde vi. Vi dro ham ned tre etasjer,
og kom til lobbyen.
Da vi kom dit ble vi stoppet, fordi folk hoppet ut.
Det var en person. Folk faller ut.
Herregud!
Folk sto fast på toppen, uten annet valg…
…enn å hoppe eller brenne i hjel, fordi det var ingen vei ut.
Det plager meg. Det henger igjen som… Du aner ikke.
På gårdsplassen var det helt tett.
Du så kanskje tre-fire meter foran deg.
Det kan bare sammenlignes med å gå i en snøstorm.
Så hørte vi enda en høy lyd.
Brølet var så høyt
at min første tanke var at enda et fly var på vei.
Jeg løp to steg før det ble bekmørkt,
og jeg var omhyllet i tykk, svart røyk.
KLOKKA 10.28, ØSTKYSTTID
Gode Gud.
Det fins ikke ord.
Jeg løp to skritt til, og la meg i fosterstilling.
Da trodde jeg at en ildkule ville følge etter røyken,
og var forberedt på at livet var over.
Jeg trodde det var slutten.
Jeg hadde noen korte tanker om å si farvel til familien.
Jeg formet en avskjed til kona med leppene, og…
Jeg ba en bønn om å gjøre det raskt og smertefritt.
En katastrofe ved Manhattans ende.
Så tenkte jeg: "Finn en telefon, jeg må finne en telefon."
Endelig fant jeg en fungerende telefon
i en forlatt undergrunnsstasjon ved Canal Street.
Da fikk jeg tak i kona mi.
Jeg brøt sammen.
Det samme skjedde nok i den andre enden.
Vi sa nok ikke stort til hverandre på ganske lang tid.
Bare å vite at vi var forbundet igjen, det var veldig viktig.
Mye aske falt ned.
Det virket nesten som snø, fordi det landet så mykt på bakken.
Det var folk som bare gikk rundt i ørska.
Om jeg måtte sammenligne det med noe
må det være tv-showet The Walking Dead.
Jeg spurte folk hvem de var, og hvor de skulle.
De fleste hadde ikke svar.
Jeg hadde problemer med å puste.
Mye støv hadde satt seg i halsen.
Det var som om noen stappet en sokk ned i halsen min.
Til slutt fant vi en av sjefene fra arbeidstilsynet,
som sa det ikke var mer vi kunne gjøre.
"De to tårnene har kollapset."
Han sa: "Dere kom dere ut i live."
Tollvesenbygget i World Trade Center bygg seks
hadde et utspring, og der lå jeg.
Midtdelen av bygget var knust, men endene sto fortsatt,
og jeg lå under en av endene.
Jeg vet at noen av politibetjentene like bak oss ble drept.
Omfanget av katastrofen er ufattelig.
Det var en bar, full av mennesker,
hvor de så på nyhetene.
Vi gikk inn, smøg oss fram,
og så at president George Bush holdt tale.
Så viste de bilder av det som skjedde, at flyene traff World Trade Center.
Var det første gang du skjønte at det var et fly?
Første gang.
Visste ikke, så ikke.
Ante ikke hva det var.
KLOKKA 12.36
KLOKKA 08.55
SARASOTA, FLORIDA
Vi dro for å besøke Emma E. Booker barneskole.
Presidenten skulle møte elever i 2. klasse,
lese en bok med dem og gi en tale om at ingen må falle akterut på skolen.
Jeg sto i døra til klasserommet
som presidenten og rektoren skulle besøke.
Jeg sto med presidenten og rektoren da Deb Loewer, en kaptein i marinen,
direktør for situasjonssenteret i Det hvite hus og turens sikkerhetsrådgiver
gikk bort til presidenten og sa: "Sir, det virker som et lite propellfly
krasjet i et av tårnene i World Trade Center i New York.
Presidenten, rektoren og jeg reagerte på samme måte.
"For en fæl ulykke. Piloten må ha fått infarkt eller noe."
God morgen.
Etterpå åpnet rektoren døra til klasserommet,
og hun og presidenten gikk inn i klasserommet.
Det tok bare et øyeblikk,
fordi kaptein Loewer kom til meg og sa:
"Herregud!
Et nytt fly traff det andre tårnet i World Trade Center."
Og hele ordet er…?
-Løper! -Ja, "løper".
Jeg tenkte over hva jeg skulle si.
Jeg åpnet døra til klasserommet, og gikk inn.
Idet elevene bøyde seg for å finne bøkene sine
gikk jeg fram til presidenten.
Han så meg ikke.
Jeg bøyde meg fram og hvisket ham i øret:
"Et nytt fly har truffet det andre tårnet.
Amerika er under angrep."
Vi kom til flyplassen i Sarasota, dørene gikk opp, vi gikk ut av limousinen.
Jeg så noe som ikke er i tråd med protokollen.
Motorene til Air Force One var i gang.
Protokollen er at motorene ikke startes før presidenten er trygt ombord.
Flyet begynte å taksere
før døra var lukket og presidenten hadde satt seg.
KLOKKA 09.56, ØSTKYSTTID
Det er enten fra flyvåpenet eller marinen, et jagerfly,
som patruljerer det vi kaller flyforbudssonen.
Alle fly fikk beskjed om å lande.
Presidenten fikk en telefon fra visepresident Cheney.
Han spurte om presidenten ville la våre jagerpiloter
skyte ned passasjerfly
om de ikke fulgte instruksene om hva som skulle skje.
USAS VISEPRESIDENT
-Visepresidenten godkjenner. -Visepresidenten godkjenner avskjæring,
og nedskytning om de ikke svarer, i henhold til CONR CC.
Da vi fikk vite at flight 93 krasjet i Shanksville, Pennsylvania,
var det like etter at presidenten hadde gitt autorisasjon.
Jeg kan si at noen av oss lurte på om vi skjøt det ned.
Det gjorde vi jo ikke.
Man kunne høre krigens kaos, det var ikke bare synet.
Kaoset lå i stemmene.
Presidenten var veldig animert om bord i Air Force One.
Han ville dra til Washington D.C.
Jeg sa: "Mr. President, det valget vil du ikke ta nå.
Spør piloten, spør Secret Service-agentene."
De ville ikke tilbake til D.C.
Heldigvis hadde vi to militærrådgivere der.
Jeg sa: "Gi meg alternativer. Presidenten må til et trygt sted,
hvor vi kan avgjøre hva vi gjør framover."
Vi endte opp med å lande på Barksdale flystasjon.
Det slo oss hvor nær jagerflyene var, og fulgte oss ned for landing.
Du kunne se pilotenes ansikter.
Jeg ber det amerikanske folk om å bli med
på å si takk
til alle de som har kjempet hardt
for å redde våre medborgere,
og bli med meg i bønn for ofrene og deres familier.
Vi dro fra Barksdale flystasjon til Offutt flystasjon i Nebraska.
Da vi kom til Nebraska
dro vi ned en dyp tunnel til en hovedkommandosentral.
Det var fullt av flatskjerm-tv-er,
og admiraler og generaler som snakker sammen.
Du hørte kommunikasjon fra luftfartsverket og militæret.
Presidenten var forstyrrende for dem,
fordi offiserene ikke visste om de skulle stå eller sitte.
Vi gikk til et annet rom for en telekonferanse med Washington D.C.
Vi hørte fra George Tenet, Don Rumsfeld og Dick Cheney.
Vi fikk høre hva som foregikk i Washington D.C.,
med tanke på Andrews flystasjon.
Senere åkte vi inn i Air Force One og fløy tilbake til Washington D.C.
Da vi lente oss tilbake i sofaen og så ut vinduet på Air Force One
på vei mot Andrews flystasjon,
så du røyken velte ut av Pentagon.
Presidenten sto nær meg, og sa: "Sånn ser krig ut i det 21. århundre."
KLOKKA 18.54, ØSTKYSTTID
Jeg følte det var viktig å være på post når presidenten kom tilbake.
KOMMUNIKASJONSSJEF, DET HVITE HUS
Bush kom ut av helikopteret,
og kom mot meg og Karen. Vi hilste, og han sa ingenting.
Han nikket og gikk rett inn i Det ovale kontor,
som var klart for en tv-sending for hele nasjonen den kvelden.
Terrorangrep kan ryste fundamentene til våre største bygninger,
men kan ikke røre fundamentet til USA.
Handlingene kan ødelegge stål,
men kan ikke lage bulk i USAs besluttsomhet.
Han gjorde det klart at vi ville svare. Dette var uholdbart.
I presidentens øyne var det ingen tvil om at det ville bety militær handling.
Alberto Gonzales, presidentens rådgiver, hadde begynt å undersøke
alle problemene som måtte betraktes for å gå til krig.
Vi visste at det var et terrorangrep, primært av al-Qaida.
Jeg fikk delta i sikkerhetsrådsmøter som rådgiver for Det hvite hus.
Det var snakk om at al-Qaida ville gjøre noe spektakulært.
Vi visste umiddelbart at det var krig.
Det var ikke en politisak.
Vi ville ikke bare bruke politiet og FBI for å svare,
og etterforske.
Vi skulle bruke militæret, samt FBI og politiinstanser.
KLOKKA 21.00, ØSTKYSTTID
Vi skulle bruke alle midler.
Vi skulle bruke vår økonomiske makt,
og utnytte alle forbindelser verden over.
Sånn skulle vi svare.
KVELDEN, 11. SEPTEMBER
Vi gikk ut på trappen foran kongressen,
sto sammen og sang "God Bless America".
Folk følte en samhørighet, og ville være der.
Stemningen blant folket var frykt, sorg, smerte og sinne.
Det var en tid der mange vanskelige følelser inntraff samtidig.
En berg-og-dal-bane på mange vis.
Selvsagt, for familiene og samfunnene som mistet noen
var sorgen og smerten enorm.
Og frykten for å ikke vite hva som ventet var utpreget.
Vi i kongressen visste ikke hva som foregikk,
og hva som ventet.
Så frykten var til stede hos alle.
Og raseri. Vi visste ikke mot hvem eller hva, men vi var sinte.
Alle var sinte, jeg inkludert, på de som gjorde dette.
De fortjente å stå til rette.
Vi sørget, vi var sinte, og vi følte mye smerte.
TRE DAGER ETTER ANGREPENE
USA er i dag nede på et kne,
i bønn for menneskene som mistet livet her.
Vi hører deg ikke!
Jeg hører deg!
Jeg hører deg, resten av verden hører deg,
og de…
…og de som rev ned disse bygningene
vil snart høre oss alle.
Innstillingen hans var bestemt. Han hadde en jobb å gjøre.
Han visste at han ble president for nettopp dette.
Det er en fiende som jakter på uskyldige og intetanende folk,
og så gjemmer seg.
Men de kan ikke gjemme seg for evig.
Presidenten forsto at dette hadde vært umulig om ikke for at
i Afghanistan hadde Taliban gitt al-Qaida et fristed,
hvor de kunne planlegge angrepet.
Presidenten valgte raskt
at vi ikke bare skulle ta de ansvarlige,
men også de som ga ly, hjalp til med å planlegge,
og ga folk evnen til å gjennomføre angrepene.
Vi følte at for å utradere, eller iallfall hemme kapasiteten til al-Qaida,
var det viktig å ramme Taliban.
ETTERLYST, DØD ELLER LEVENDE - OSAMA BIN LADEN
På mange vis hørte jeg "hevn". Sinne og hevn.
FRIHET SKAL FORSVARES
Hevn.
Jeg vil ta igjen.
De vet hvem som står bak. De vet hvilket land støtter disse folka.
De må gi dem en på tygga. Tilbake til steinalderen. Helt latterlig.
Jeg syns vi bør bombe dem. Jeg gjør det.
Fienden må utryddes, og du kan ikke forhandle med fienden.
De kan ikke herse med oss. Vi er størst, vi må gjøre noe.
Vi vil svare. Man angriper ikke USA ustraffet.
Ikke bare de som huser terrorister, men de som på noe vis
gir noe slags hjelp og støtte,
vil nå utsettes for vår nasjons vrede.
Er dette starten på en krig mot terror?
Jeg tror det, og om Gud vil, blir det sånn.
Tiden for å snakke er over, det er tid for handling.
Advokatene i Det hvite hus, med justisminister John Ashcroft
og advokatene i justisdepartementet, ble spurt av presidenten:
"Kan jeg gjøre noe for å beskytte USA? Kan jeg gjøre noe i selvforsvar?
Kan jeg gjøre noe som motsvar på angrepet?
Kan jeg gjøre noe for å angripe og straffe de ansvarlige for angrepene?"
Vi gransket presidentens krisefullmakter både i lovverket,
og hans grunnlovsfestede autoritet som øverstkommanderende,
som gir presidenten bred myndighet, men generelt i selvforsvar,
etter angrepet mot landet den dagen.
Presidenten visste han ville svare militært.
Spørsmålet var om han trengte kongressens tillatelse.
Dette var utenfor krigens vanlige struktur.
Kan man erklære krig mot en terrorgruppe?
Har Washington institusjonell forståelse for hva det betyr?
Må vi gå gjennom kongressen for å erklære krig mot en terrorgruppe?
Presidenten ville ha kongressens støtte.
Det var en debatt om hva det betød.
Han kunne nok ha sagt at han ikke trengte deres støtte,
men han ønsket det, så vi ville prøve å utforme noe
som kongressen kunne svare på, både i representantenes hus og senatet.
Det var "bruken av makt".
Mange følte at autorisasjon til å bruke militær makt
betød støtte fra kongressen, både politisk og økonomisk.
Det ville understøtte presidentens myndighet som øverstkommanderende.
AUTORISASJON, BRUK AV MILITÆRMAKT
Jeg valgte å be Tim Flanagan, min fullmektige,
ta ansvar for å utforme lovforslaget og jobbe med rådgiverne for kongressen.
Å si at presidenten har grunnlovsfestet myndighet til å bruke makt.
Vi følte at det var viktig.
Det lot oss angripe al-Qaida,
og de som hjalp eller ga ly til al-Qaida før angrepene.
Så det gir ganske stor myndighet.
I dag var kongressmedlemmer på befaring i Pentagon,
og lovte at presidenten skulle få alt han ville ha.
Men noen Demokrater og Republikanere er urolige
for det mange føler er presidentens anmodning om enorm makt.
Lovforslaget fra Det hvite hus åpner for bruk av militære styrker
mot alle som planla, autoriserte, huset, begikk eller medvirket til angrepene,
samt avskrekke og forebygge framtidige terrorangrep.
Mange kongressmedlemmer tenkte:
"Hva gjør vi? Hvordan gjør vi det? Hva er riktig løsning?"
Fra regjeringen kom et lovforslag, "Autorisasjon til bruk av makt".
Mye av diskusjonen etter 11. september gjaldt den autorisasjonen.
AUMF er autorisasjon til bruk av militærmakt.
I dette tilfellet gjaldt det 60 ord.
Det står at presidenten har myndighet til å bruke makt.
Det sto ikke hvor, når eller hvordan,
bare mot enhver nasjon, organisasjon, tilknyttede makter og individer
med kobling til 11. september.
Om presidenten syns vi må gå til krig,
be kongressen om myndighet. La oss debattere det, utforme det,
og om vi føler det er rimelig, at det er riktig valg,
at det er best for USAs nasjonale sikkerhet å gå til krig,
da stemmer kongressen for det. Men AUMF var for bredt.
Det nevnte ikke al-Qaida.
Jeg sa flere ganger i møtene at det var for bredt.
Mange medlemmer sa: "Ja, men det må gjøres."
Jeg sa: "Det gjelder grunnloven vår,
vi kan ikke gi bort vår makt til en president."
Diskusjonene fant sted samtidig med at
minnestunden var under planlegging i National Cathedral.
Det glemmer jeg aldri. Det regnet.
Jeg dro til katedralen, og lederen der var pastor Nathan Baxter.
I minnetalen sa han: "Vi må ikke bli ondskapen vi sørger over."
I det øyeblikket bestemte jeg meg.
Jeg kunne ikke gi presidenten myndighet til maktbruk
med så uklare rammer.
I dag støtter jeg dette forslaget.
Siviliserte samfunn har lenge prøvd å bli kvitt bruk av vold,
men utøvere av terrorisme, og land som gir dem husly,
er fiender av siviliserte samfunn.
De forstår kun bruk av makt,
og tiden er inne for å snakke til dem på deres betingelser.
Forslaget foran oss gir presidenten myndighet
til å påkalle alt av USAs makt internasjonalt.
Vi kommer og tar dere.
Og vi har helvetes raseri i ryggen.
Kun jeg i Representantenes hus og Senatet stemte nei
til AUMF i forbindelse med 11. september.
-Ingen i Senatet? -Ingen.
Damen fra California har ordet, i halvannet minutt.
Mr. Speaker, medlemmer, i dag står jeg her med et tungt hjerte,
fylt med sorg for familier og venner til de som ble drept og skadet denne uka.
Bare de tåpeligste og mest hjerterå kan ikke forstå sorgen
som har grepet vårt folk og millioner verden over.
11. september forandret verden.
Vår dypeste frykt hjemsøker oss.
Men jeg er overbevist om
at en militær reaksjon ikke vil forebygge
ytterligere internasjonale terrorhandlinger mot USA.
Før jeg var tilbake på kontoret var dødstruslene og…
Dere vil ikke vite alt som skjedde.
Men i alt kom det over 60 000 e-poster, anrop og brev.
Omtrent 50 prosent var dødstrusler,
fiendtlige kommentarer, folk som kalte meg alt mulig.
En forræder, at jeg var landssviker… "Du burde henges."
Det er normalt å ha følelser, det er en del av vår natur.
Men det må avbalanseres med rasjonell tenking.
Vi må sørge for at vi ikke tar irrasjonale valg
når følelsene er i opprør.
Mange tror at om du sier du er uenig, begår du landsforræderi
i stunder hvor nasjonen er truet.
Og jeg sa: "Vent litt, det er da man må ha noen som sier nei."
Det er da man vil at folkevalgte skal heve seg over raseriet,
og tenke og reagere rasjonelt.
Og man kan ikke sende troppene ut i fare i all evighet.
De militære scenarioene presidenten vurderer, er vidtrekkende.
En kilde i militæret har fortalt ABC News at det også inkluderer bakkestyrker.
Den 14. september var jeg i Det ovale kontor tidlig på morgenen.
Presidenten kom til meg idet alle forlot rommet og sa:
"Andy, jeg vil samle krigsrådet i morgen på Camp David."
FREDERICK COUNTY, MARYLAND
Hovedaktørene var der, og også advokater,
FBI-sjefen, forsvarsdepartementet, så klart,
utenriksdepartementet, visepresidenten…
Det var ingen tvil om at vi skulle gå til krig.
Hva betyr det? Presidenten sa:
"Jeg vil ikke bruke missiler verdt millioner mot telt til fem dollar.
Det er ikke den typen respons vi vil ha."
Det ble en hard diskusjon om hva det betød.
Presidenten inviterte alle verdens ledere, og sa:
"Dere har sjansen til å stå med oss eller mot oss.
Er dere ikke med oss, er dere mot oss."
Bak tårene ligger en sterk besluttsomhet om at USA
skal vinne krigen.
Og det skal vi.
20. SEPTEMBER 2001
Amerikanere spør hvem som angrep vårt land.
Bevisene vi har samlet
peker mot et knippe løst sammenkoblede terrororganisasjoner
kjent som al-Qaida.
Al-Qaidas ledere har stor innflytelse i Afghanistan,
og støtter Talibanregimet som kontrollerer store deler av landet.
I Afghanistan ser vi al-Qaidas visjon for verden.
Alle var trygge på at vi ville vinne krigen.
Det var det ingen tvil om, bare om hvor lang tid det ville ta.
Afghanistan var en krevende utfordring for militæret.
Et innelukket land på andre siden av kloden.
Geografisk sett er det utfordrende. Bratte fjellkjeder omslutter halve landet.
Nabolandene har anstrengte forhold til USA, om de har et forhold.
Pakistan, Iran,
tidligere sovjetrepublikker som Tadsjikistan, og Kina.
Så hvordan får man soldater inn?
Det eneste forsvaret mot terrorisme er angrep.
Man må ta krigen til dem.
Hvordan gjør man det?
Man gjør det ikke med konvensjonelle midler.
Man gjør det med ukonvensjonelle midler.
Det er åpenbart krefter innad i landet
som gjerne vil fordrive al-Qaida,
og fordrive Taliban.
Det som etter hvert ble tankegangen i Pentagon og CIA
var en plan om å benytte seg av afghanske opprørere.
De var kalt Nordalliansen.
TRENINGSLEIR FOR NORDALLIANSEN
Lederen for bevegelsen var en modig motstandsmann
mot Sovjets okkupasjon ved navn Ahmed Shah Masood.
Masood var hyllet av sine følgere, med god grunn.
Han var en formidabel krigskommandør.
Han klarte å holde Taliban unna store deler av Nord-Afghanistan.
TIDLIGERE VISEPRESIDENT BROR AV AHMED SHAH MASOOD
Hvordan var det å jobbe sammen med din bror?
Jeg følte at min bror var en ekte helt.
Han opptrådte alltid hederlig, og ga folk mye selvtillit.
Det føltes som vi hadde en forkjemper som var uovervinnelig.
Min bror hadde sterke moralske overbevisninger,
og var svært religiøs.
Han tenkte alltid på Afghanistans frihet.
Under Taliban-styret ble fattigdom svært utstrakt,
og det fantes ingen utdannelse.
Folket hadde ingen helsetilbud, ingen økonomi,
og politisk ledelse fantes ikke.
Alt de gjorde, var å undertrykke folk.
De hadde en total feiloppfatning av religion.
Det eneste de snakket om var å undertrykke kvinner,
og ikke la noen si dem imot.
Det var et diktatorisk religiøst system.
På grunn av dette var Afghanistan på vei mot en krise,
og hadde blitt et sentrum for internasjonal terror,
og spesielt narkotikatrafikk.
Min bror, sammen med andre i nord,
bestemte seg for å danne en koalisjon for å kjempe mot Taliban.
11. SEPTEMBER 2001
9. SEPTEMBER 2001
Noen dager før 11. september-angrepene dro to selvmordsangripere fra al-Qaida,
forkledd som vestlige journalister, for å intervjue Masood.
I videokameraet hadde de skjult en stor bombe,
og Masood ble drept.
Det var en taktisk genistrek fra Osama bin Laden
og lederskapet i al-Qaida å bli kvitt hovedrivalen,
hovedtrusselen, i krigen mot Taliban og Mulla Omars styre.
De visste at om USA angrep Afghanistan,
ville en som Masood ha vært en viktig alliert.
Al-Qaida, sammen med Taliban,
følte at det største hinderet for å gjøre Afghanistan
til et sentrum for internasjonal terrorisme
var min bror, Amir Sahib Ahmed Shah Masood.
Derfor besluttet de å rydde ham av veien.
I 2001, den 11. september,
var omtrent 90 prosent av Afghanistan styrt av Taliban.
Da gjensto 10 prosent, et lite område lengst nord i Afghanistan.
Så da angrepene inntraff sa redaktøren i New York Times til meg:
"Dra til Nord-Afghanistans opprørere.
Jeg vet ikke hvordan, bare dra."
Jeg fløy til Tadsjikistan,
og kom til et lite område styrt av Nordalliansen.
Det var en front der, som tatt ut av første verdenskrig.
Du kunne stå ved fronten, og 300 meter unna sto Taliban.
De satt i skyttergravene.
Så kom B-52-flyene.
Jeg hadde leid en leirhytte,
en av de fineste i byen, fordi den hadde vinduer.
Klokka var vel omtrent fem på morgenen,
og våknet av klapring fra vinduene.
De ristet, som i et jordskjelv.
Jeg trodde det var jordskjelv, det er mange jordskjelv der.
Det var bombene.
Jeg så ut mot Talibans skyttergraver,
og B-52-flyene hadde bombet skyttergravene
langs hele horisonten. Du kunne se store, svarte sirkler.
Himmelen var streket opp av kondensstripene fra B-52-flyene.
Det så ut som moderne kunst.
De fløy rundt i lang tid, før de slapp bomber på 900 kg.
De bombet hver dag i flere dager, og til slutt kollapset Taliban-linjen.
13. NOVEMBER 2001
NORDALLIANSEN INNTAR KABUL
Taliban satte seg i pickupene sine, lastet med skytevåpen,
og slo kurs sørover, til opphavsstedet i Kandahar.
Talibanregimet forskanset seg i Kandahar.
Der skulle de forsvare seg.
I desember 2001
trodde USA at bin Laden var omringet i Tora Bora-fjellene.
Informasjon blir gitt til amerikanske og afghanske styrker,
men uforståelig nok sender ikke USA
en stor gruppe spesialsoldater
for å prøve å fange eller drepe bin Laden.
Oppgaven gis til en uorganisert gruppe afghanske krigere,
med en liten gruppe amerikanske rådgivere.
Det er en merkelig avgjørelse.
Det er uforklarlig, på mange vis,
når planleggeren av 11. september-angrepene,
lederen av al-Qaida,
er innen rekkevidde for amerikanske styrker,
at vi ikke setter i gang en større innsats for å ta dem.
Det fantes ikke større oppdrag,
ingen viktigere jakt i verden enn å finne Osama bin Laden.
Han var mål nummer en, verdens mest ettersøkte mann.
Vi var hele tiden klar over at det kunne skje igjen.
Vi kunne bli utsatt for lignende angrep.
Noen sier han er i en hule,
noen sier han er død,
noen sier han er i Pakistan.
Alt jeg vet er at han er på flukt.
Tekst: Kristian Vilnes Opdahl