Oli kaunis syysaamu,
ja tiesin, että minulla oli henkilökunnan kokous Pentagonissa.
Pentagon on iso rakennus. Se on valtava.
Se on tunnetusti yksi maailman suurimmista toimistorakennuksista.
Siinä on viisi sivua, viisi rengasta ja viisi kerrosta.
Työskentelin silloin toisessa kerroksessa E-renkaalla,
joka oli Pentagonin uloin rengas.
Sanoin miehelleni: "Olen myöhässä. Minun on lähdettävä,
koska kokous alkaa yhdeksältä."
Annoin suukon kaikille ja sanoin: "Nähdään, kun palaan kotiin."
Meitä oli noin 16 ihmistä henkilökunnan kokouksessa.
Kun tuli vuoroni puhua,
kuulin kovimman äänen elämässäni,
ja sitten kaikki pimeni.
KLO 9.37
51 MINUUTTIA ENSIMMÄISEN WTC-ISKUN JÄLKEEN
Huoneessa oli niin pimeää,
ettei kättäkään nähnyt kasvojen edessä.
Tiesin olevani pöydän oikealla puolella.
Kun tulin tajuihini, olin pöydän vasemmalla puolella.
En tiedä, lensinkö räjähdyksen voimasta pöydän toiselle puolelle,
mutta tiedän, etten ollut istunut siinä.
Olin istunut pöydän oikealla puolella.
Herranen aika.
Katsomme suoraa kuvaa Washingtonista,
ja Pentagonista tulee savua.
Siinä vaiheessa -
tulin järkiini. Minun piti päästä pois sieltä.
Palo syttyi juuri -
rakennuksen uloimmassa kohdassa, johon lentokone törmäsi.
Aloin ryömiä.
Ryömiessäni ulos ovesta joku tarttui housuihini.
Kysyin: "Kuka siinä?" Hän vastasi: "Lois tässä."
Sanoin: "Lois. Pidän sinusta huolta. Pysy luonani."
En tiennyt, että Loisin takana oli ihmisiä.
Kun ryömin Pentagonin läpi,
vastaan tuli koppeja.
Ryömiessäni kopin alle sanoin, että meidän piti perääntyä.
Matkan varrella Lois pysähteli ja sanoi: "En voi mennä pidemmälle."
Vastasin, että hänen täytyi. Minun oli saatava hänet ulos rakennuksesta.
Anteeksi.
Olen pahoillani.
En voinut jättää häntä sinne.
En voinut kertoa hänen lapsilleen, että jätin hänet rakennukseen.
Hän vastasi: "En pääse pidemmälle."
Sukkahousut tarttuivat hänen jalkoihinsa,
koska lattia oli niin kuuma.
Sanoin hänelle: "Kiipeä selkääni. Minä kannan sinut."
Siinä kohtaa halusin vain luovuttaa.
Mutta tiesin, etten voisi, koska kanssani oli niin monta ihmistä.
Rukoilin Jumalaa auttamaan meidät pois sieltä.
Ainoa ajatus päässäni oli:
"Toin nämä ihmiset tänne. Me kuolemme."
Eräs sotilas, minä ja everstini -
yritimme saada voimalla ikkunaa auki.
Ikkuna aukesi,
ja huomasin, että alhaalla oli miehiä.
He käskivät meidän hypätä alas.
Laskimme paikalla olleen -
nuoren sotilaan alas ikkunasta,
koska hän oli palanut aika pahasti.
Hän oli ensimmäinen, jonka laskimme alas.
Seuraavaksi autoimme Lois-nimisen naisen alas.
Hänen takanaan oli toinen nainen.
Hän tuli ikkunan luo,
katsoi minua suoraan silmiin ja sanoi: "Eversti, minua pelottaa."
Vastasin: "Mutta minun pitää saada sinut pois täältä."
Hän sanoi: "En voi." Vastasin: "Kyllä voit."
Jouduin irrottamaan hänen sormensa reunalta ja annoin hänen pudota.
Miehet ottivat hänet kiinni,
ja eversti ja minä jäimme jäljelle.
Hän sanoi: "Selvä. On aika mennä."
Sanoin hänelle: "Jos olemme hiljaa,
voisimme kuulla ihmisiä ja palata hakemaan heidät."
Istuimme siinä ikkunassa,
ja oli niin hiljaista… Mitään ei kuulunut.
Aloimme huutaa ja kirkua -
ja hakata ikkunaa, eikä kukaan tullut.
Siinä vaiheessa hän antoi minulle käskyn.
"Eversti, hypätkää välittömästi ikkunasta."
Ainoa käsky sotilasurallani, jota en halunnut totella.
Tiesin, että siellä oli yhä ihmisiä.
Mutta en voinut muuta.
Kun menin ulos ikkunasta,
putosin lopulta,
enkä tiedä, mitä sen jälkeen tapahtui.
Olin hengittänyt pitkään savua.
Minulla oli palovammoja selässäni, käsissäni ja jaloissani.
Hoitajat ja muut kertoivat loput.
Yksi sairaanhoitaja sanoi: "Emme uskoneet sinun selviytyvän."
Olin vain menettänyt tajuntani.
Hän sanoi: "Veimme sinut potilasluokittelualueelle,
joka oli Pentagonin ulkopuolella."
Hän sanoi:
"Tämä henkilö ei selviä. Hänet pitää viedä sairaalaan."
Minut laitettiin ohi kulkevaan lava-autoon.
He pysäyttivät kuskin ja laittoivat minut auton taka-osaan.
Henkilöautoonko?
Se oli henkilöauto, joka oli ajamassa Pentagonin ohi.
He pysäyttivät sen, laittoivat minut lavalle,
ja hoitaja tuli mukanani.
Elvytystäni jatkettiin.
Muistan, kun avasin silmäni,
ja se oli sen loppu.
NETFLIX-DOKUMENTTISARJA
OSA 2 VAARALLINEN PAIKKA
Iskukoneen koosta on edelleen ristiriitaisia tietoja.
Eräs silminnäkijä sanoi, että se oli pienkone,
jonka hän näki ylittäessään 14th Streetin siltaa.
KLO 9.28 YHDEKSÄN MINUUTTIA ENNEN PENTAGONIN ISKUA
Lento 93,
lähin kone on kello yhdessä, 19 kilometriä itään.
Emme näe sitä. Etsimme yhä, lento 93.
Hei! -Hei!
Hei! Apua!
Soittaako joku Clevelandille?
Lento 93 oli myös täyteen tankattu.
Sen määränpää oli San Francisco.
Se oli myöhässä…
SELVIYTYJÄ
…ja nousi vain muutamaa minuuttia ennen lennon 11 törmäystä Pohjoistorniin.
Apua! Ulos täältä!
Me kaikki kuolemme täällä!
Näkyykö lento 93?
Lento 93 Chardonin eteläpuolella? Se laskeutui.
Mitä? -Hän näyttää laskeutuneen.
En usko. Lento 93, vahvista korkeus.
Lento 93, Cleveland.
Jos kuulet keskuksen, tunnistaudu.
Pilottikaappaajat olivat välittäneet ääniviestejä.
FBI:N ERIKOISAGENTTI
Luulemme, että he uskoivat -
viestinnän välittyvän lentokoneen matkustamoon,
mutta itse asiassa ne tulivat lennonjohdolle.
KLO 9.32
ÄÄNESSÄ: KAAPPAAJA
…istukaa alas ja pysykää istuimillanne.
Meillä on pommi koneessa…
Saamme raportteja Valkoisen talon evakuoinnista.
Emme tiedä tarkalleen, mikä oli päätöksen takana.
Uutinen tulee alle tunti -
New Yorkin WTC-räjähdysten jälkeen.
Tämä on merkittävä käänne.
Yhdysvaltain ilmailuhallinto on sulkenut koko maan lentoliikenteen.
Terrori-iskut ovat halvaannuttaneet tämän maan -
lentoliikenteen täysin.
Lentokenttää evakuoidaan.
Heidän on mentävä kotiin.
Voi olla, että terroristit kaappaavat koneita -
ja suuntaavat kohti muita tunnettuja rakennuksia.
Kuka tietää? Ehkä muihin kaupunkeihin.
Saamme raportteja myös kongressitalosta.
Valtiovarainministeriötä evakuoidaan.
Myöhemmin saimme tietää, että lento 93 -
oli tulossa joko Valkoista taloa tai kongressitaloa kohti.
Useimmat uskovat kohteen olleen kongressitalo.
Kongressitalon poliisi alkoi huutaa: "Evakuoidaan!"
Juoksimme ulos kongressitalosta.
Kysyin vartijoilta, minne mennä,
mutta he käskivät vain juosta.
Katsoin taaksepäin ja näin savun tulevan Pentagonista.
Kulta, oletko siellä?
Jack, vastaa kulta.
ÄÄNESSÄ: MATKUSTAJA UNITED AIRLINESIN LENTO 93
Halusin vain sanoa, että rakastan sinua.
Meillä on pieni ongelma koneessa.
Rakastan sinua.
Kerro lapsilleni, että rakastan heitä kovasti.
Olen pahoillani, kulta.
Toivottavasti näen kasvosi taas.
Lennon 93 matkustajat,
jotka pystyivät soittamaan -
maassa oleville rakkailleen,
saivat tietää, mitä muilla lennoilla oli tapahtunut.
Ja rohkea ryhmä matkustajia päätti murtautua ohjaamoon.
Lentokone putosi Somersetin piirikunnassa Pennsylvaniassa -
Shanksvillen lähellä.
Kaikki 40 kuolivat.
KLO 10.15
Lento 93. Onko sinulla vielä tietoa siitä?
On. Se tuli alas.
Tuliko se alas? -Kyllä.
Milloin hän laskeutui? Kuulimme… -Hän ei laskeutunut.
Törmäsikö hän maahan? -Kyllä. Camp Davidista koilliseen.
Camp Davidista koilliseen. -Se on viimeinen raportti.
Tarkka sijainti ei ole tiedossa.
Minun on aina muistettava ja ajateltava lennon 93 ihmisiä,
koska he ottivat koneen alas ja pelastivat monia henkiä,
omani mukaan lukien.
Lennolla 93 oli Wanda Green,
joka oli henkilöstöpäällikköni Sandré Swansonin serkku.
Tämä kosketti henkilökohtaisesti.
Wanda oli yksi lentoemännistä, jotka osallistuivat koneen valtaamiseen -
ja varmistivat, ettei kone päässyt kongressitalolle.
Se oli henkilökohtainen ja traaginen hetki.
He ovat sankareita.
Ihmisiä, joiden perintöä ja elämää kunnioitan joka päivä.
Tarinan palasten kokoaminen jatkuu yhä.
En ole 30-vuotisen toimittajanurani aikana -
nähnyt mitään vastaavaa.
Minulla ei ole koskaan ollut tämän mittakaavan juttua.
Nämä ovat tosiasiat.
Juuri ennen aamuyhdeksää tänä aamuna -
lentokone törmäsi yhteen WTC:n -
kaksoistorneista.
Minuutteja myöhemmin -
toinen kone törmäsi toiseen torniin.
Molemmat pilvenpiirtäjät ovat tulessa.
Ei. -Älä viitsi.
Meidän pitäisi mennä.
Selvä. Olemme B-portaikossa WTC2:n 48. kerroksessa.
ÄÄNESSÄ: PALOTAISTELIJA
Apua!
ETELÄTORNI
Kuka puhuu?
Radiosta kuului: "Apua! Ulos rakennuksesta!"
Yhtäkkiä Pohjoistorni alkoi täristä voimakkaasti.
Yhtäkkiä kuului kova jylinä.
Rakennus tärisi.
Kuin ukkonen olisi jylissyt, mutta 20-kertaisesti.
Se oli vain outo, kamala ja pelottava ääni.
POHJOISTORNI
Muistan, että yläpuolella olleet kattolevyt alkoivat pudota.
Savua alkoi tunkeutua sinne.
Emme tienneet, mitä tapahtui, mutta juoksimme niin nopeasti kuin kykenimme.
Savua tuprusi sisään kaikkialta,
ja se oli niin paksua,
ettei tämän pidemmälle nähnyt.
ETELÄTORNI
Emme tienneet sitä, mutta Etelätorni romahti.
KLO 9.59
TUNTI JA KOLMETOISTA MINUUTTIA ENSIMMÄISEN ISKUN JÄLKEEN
Voi luoja!
Paska!
Meidän pitäisi juosta.
Helvetti!
Äskettäin tapahtui valtava räjähdys.
Näemme hyökyvän savun nousevan.
En näe toista tornia.
Toivottavasti jään henkiin.
Se tulee päälleni.
Siinä se tulee. Menen auton taakse.
Etelätorni romahti ensin, vaikka siihen iskettiin toisena.
Aloin juosta, ja yhtäkkiä -
valtava valkoinen savupallo tuli päälleni kuin heinäsirkkojen vitsaus.
En nähnyt mitään, joten kaaduin.
Ja makasin vain siinä.
En kuullut mitään. En nähnyt mitään.
Ihmiset juoksivat Liberty Streetiä pitkin.
Liberty Street muuttuu Maiden Laneksi, jossa toimistomme olivat,
ja he juoksivat Liberty Streetillä.
Mutapilvi ajoi heitä ylös katua,
ja sillä näytti olevan suu.
Pilvi näytti nielaisevan heidät.
Mene!
Paska! Selvä. Ei vielä.
Anthony! Oletko kunnossa? -Olen.
Päästätkö minut sisään? Ole kiltti. Voi luoja!
Voi luoja!
Varokaa.
Pilven näkee tulevan kohti,
ja sitä voi vain ajatella: "Voi paska."
Astuin taaksepäin ja tullessani toimiston oviaukkoon -
pilvi osui rakennukseen, ja koko rakennus tärisi.
Lasin hajoamisen kuuli.
Voi paska.
Kaikki huusivat, ja siinä vaiheessa se oli pelkkää kaaosta.
Tajusin, etten tiennyt, missä peitetiimi oli.
En ollut kuullut heistä iskujen jälkeen.
Katsoin ulos ikkunasta ja mietin,
etten tiedä, missä he ovat. Joku on varmasti kuollut.
Miten kerron heidän perheilleen,
että annoin heidän mennä siihen tilanteeseen,
ja nyt he ovat kuolleita?
He olivat samoja ihmisiä, joiden kanssa olisin voinut grillata viikonloppuna.
Maatessani -
näytti siltä, että valonsäde tuli suoraan pilven läpi.
Sanoin itselleni: "Ehkä olen kuollut, ja ehkä Jumala tuli hakemaan minut."
Sitten yhtäkkiä se aukesi kuin Punainenmeri.
Silloin kuulin ihmisten huutavan apua.
Hei, Mike! Mike, olen täällä.
Sain vihdoin naamani pyyhittyä.
Olin pökerryksissä.
Pakotimme kaksi shokissa olevaa ihmistä mukaamme.
He olivat päästä varpaisiin noen peitossa.
Saavuimme Bordersin kirjakaupalle.
Pääsimme sisään kirveen avulla ja tulimme ulos Church Streetille.
Kun näin viimein taivaan,
käännyin ympäri katsomaan,
enkä nähnyt Etelätornia.
Ensimmäistä kertaa -
aloin tajuta, mitä oli tapahtunut -
vain varttia aiemmin.
Tiesin, että ihmisiä menetettiin.
Rukoilin, että ne yhdeksän, jotka olivat vastuullani,
ettei heitä menetetty.
Tornini oli yhä pystyssä,
ja siinä oli valtava monikerroksinen reikä,
kuumia liekkejä ja ulos tupruavaa savua.
Kuulin käskyn häipyä rakennuksesta.
Siitä tiesin, että torni oli vaarallinen paikka.
En tiennyt, mikä vaara oli, mutta tiesin, että meidän piti häipyä,
eikä kukaan vastannut enää radioon.
19. kerroksessa vastassa oli palotaistelija,
joka tuli sanomaan:
"Käytävän päässä on joukko siviilejä.
He eivät lähde. Tarvitsen apua."
Selvä. Tommy, kuuntele tarkasti.
Lähetän kaikki 40. kerroksen loukkaantuneet alas.
Heidät on vietävä hisseille.
Suuntaasi tulee noin 10-15 ihmistä.
Kyllä. Selvä.
Kymmenen siviiliä tulee alas.
Jotkut miehet toimivat äärettömän epäitsekkäästi.
He jäivät jälkeen varmistamaan, että muut alkavat poistua.
Vannoin valan ja uskon valaani.
Valani on auttaa ihmisiä henkeni uhalla.
Se oli uutta meille kaikille.
Ennakkotapausta ei ollut.
Menimme käytävään,
ja siinä vaiheessa kaikki valot olivat sammuneet,
mutta hätävalaistus toimi, joten jotakin näki.
Näin ison miehen lattialla.
Käskin poliiseja ottamaan kiinni jaloista.
Ottaisimme kiinni käsistä ja raahaisimme hänet alas.
Niin teimme.
Raahasimme häntä alas kolme portaita -
ja pääsimme aulaan.
Kun pääsimme sinne, jotkut käskivät odottaa,
koska ihmisiä hyppäsi alas.
Joku putoaa… Ihmisiä putoaa alas.
Voi luoja! -Luoja!
Ihmiset, jotka olivat jumissa huipulla ja joilla ei ollut muuta vaihtoehtoa -
kuin hypätä tai palaa kuoliaaksi, koska he olivat ansassa…
Se häiritsee minua. Et voi aavistaakaan.
Kun pääsimme ulos, kaikki oli täysin tuhkan peitossa.
Eteen ei nähnyt kuin kolmesta viiteen metrin päähän.
Sitä ei voi verrata muuhun kuin lumimyräkässä kävelyyn.
Sitten kuulimme taas kovan äänen.
Mylvintä oli niin kovaa,
että ensimmäinen tulkintani oli, että se oli toinen kone.
Juoksin noin kaksi askelta. Sitten kaikki pimeni täysin -
ja paksu musta savu nielaisi kaiken sisäänsä.
KLO 10.28
Hyvä luoja.
Olen sanaton.
Juoksin vielä pari askelta ja otin sikiöasennon.
Siinä kohtaa ajattelin,
että savun takana olisi tulipallo -
ja että elämäni loppuisi pian.
Luulin, että se olisi ohi.
Mielessäni kävi vain muutama ajatus. Sanoin hyvästit perheelleni.
Taisin sanella sanat, hyvästit vaimolleni,
ja lausuin rukouksen, jossa vain -
pyysin nopeaa ja kivutonta kuolemaa.
Katastrofi Manhattanin kärjessä.
Sitten aloin ajatella, että minun oli pakko löytää puhelin.
Löysin vihdoin toimivan puhelimen -
hylätyltä metroasemalta Canal Streetillä -
ja sain vaimoni kiinni.
STEPHEN JA ROSEMARY KERN
Muistan murtuneeni.
Sama taisi olla toisessa päässä.
Emme luultavasti sanoneet toisillemme mitään hetkeen.
Mutta tiesimme, että olimme saaneet yhteyden toisiimme.
Se oli hyvin tärkeää.
Maahan putosi valtavasti tuhkaa.
Se tuntui melkein lumelta,
koska se oli niin pehmeää maahan osuessa.
Ihmiset kävelivät ympäriinsä pökerryksissä.
Jos sitä pitäisi verrata johonkin,
se oli kuin The Walking Dead -ohjelmasta.
Kysyin ihmisiltä, keitä he olivat ja minne he olivat menossa,
eivätkä useimmat osanneet kertoa.
Minun oli todella vaikea hengittää.
Kurkkuuni oli imeytynyt melkoisesti roskaa.
Kuin joku olisi tunkenut sukan kurkkuuni.
Lopulta törmäsimme turvallisuusosaston johtajaan,
joka ilmoitti, ettei mitään ollut enää tehtävissä.
Tornit olivat romahtaneet.
Hän sanoi: "Selvisitte ulos hengissä."
WTC6:ssa sijaitsevassa tullirakennuksessa -
oli uloke, ja minä olin sen ulokkeen alla.
Rakennuksen keskiosa oli romahtanut, mutta kaksi päätyä pysyi pystyssä,
ja olin yhden päädyn alla.
Tiedän, että muutama takanamme ollutta poliisia kuoli.
Tämän katastrofin laajuutta on mahdoton käsittää.
Eräässä baarissa oli paljon ihmisiä -
katsomassa uutisia.
Yritimme päästä sisään -
ja sitten näimme presidentti George Bushin puhuvan.
Silloin he näyttivät kuvia tapahtuneesta.
Lentokoneet olivat osuneet WTC:hen.
Tiesitkö silloin ensimmäistä kertaa sen olleen lentokone?
Ensimmäistä kertaa.
En tiennyt. En nähnyt.
En tiennyt, mikä se oli.
KLO 12.36
KLO 8.55
SARASOTA, FLORIDA
Menimme Emma E. Booker -peruskouluun,
jossa presidentti tapaisi tokaluokkalaisia,
lukisi kirjan heidän kanssaan ja pitäisi sitten puheen -
kaikkien lapsien pysymisestä koulussa.
Seisoin luokkahuoneella,
johon presidentti ja rehtori menisivät.
Seison presidentin ja rehtorin kanssa,
kun Deb Loewer, joka oli laivaston kapteeni,
Valkoisen talon tilannehuoneen johtaja -
ja turvallisuusneuvonantaja matkalla,
tuli presidentin luo ja sanoi:
"Sir, näyttää siltä, että pieni kaksimoottorinen lentokone -
törmäsi yhteen New Yorkin World Trade Centerin torneista."
Presidentti, rehtori ja minä reagoimme täysin samoin.
"Sepä kamala onnettomuus.
Lentäjä sai varmasti sydänkohtauksen."
Huomenta.
Sen jälkeen koulun rehtori avasi luokkahuoneen oven,
ja hän ja presidentti menivät luokkahuoneeseen.
Vain hetkeä myöhemmin -
kapteeni Loewer palasi luokseni ja sanoi:
"Hyvä luoja.
Toinen kone osui WTC:n toiseen torniin."
…koko maailmaa sanoo, valmistautukaa.
Juoskaa! -Juuri niin. "Juoskaa."
Mietin todella, mitä sanoisin.
Avasin luokkahuoneen oven ja astuin luokkahuoneeseen.
Kun oppilaat olivat ottamassa kirjojaan työpöydiltään,
kävelin eteenpäin presidentin luo.
Hän ei nähnyt tuloani.
Nojauduin kuiskaamaan hänen oikeaan korvaansa:
"Toinen kone osui toiseen torniin.
Amerikkaan hyökätään."
Saavuimme Sarasotan lentokentälle,
ovet avautuivat, ja nousimme ulos limusiinista.
Ymmärsin vakavan protokollarikkomuksen.
Air Force Onen moottorit olivat jo käynnissä.
Normaalisti moottoreita ei käynnistetä ennen kuin -
presidentti on turvallisesti koneessa.
Lentokone alkoi rullata kiitoradalla,
ennen kuin ovi oli suljettu ja presidentti oli istunut alas.
KLO 9.56
Tuo on joko ilmavoimien tai laivaston hävittäjälentokone,
joka partioi nyt lentokieltoalueella.
Jokaisen koneen käskettiin laskeutua.
Presidentti sai puhelun varapresidentti Cheneyltä,
joka kysyi, valtuuttaisiko presidentti hävittäjälentäjät -
ampumaan alas kaupallisia lentokoneita,
jos ne eivät noudattaisi laskeutumiskäskyä.
KLO 10.31
Valtuutus annettiin.
Varapresidentti antoi luvan jäljittää koneita -
ja ampua ne alas, jos ne eivät vastaa.
Kun kuulimme lennon 93 maahansyöksystä Shanksvillessä Pennsylvaniassa,
se tapahtui pian presidentin antaman valtuutuksen jälkeen.
Myönnän, että jotkut meistä miettivät, olimmeko ampuneet sen alas.
Emme tietenkään ampuneet.
Sodan sumun saattoi suorastaan kuulla.
Sodan sumu oli äänissä.
Presidentti oli levoton Air Force Onessa,
koska hän halusi palata Washingtoniin.
Sanoin: "Hra presidentti,
ette halua päättää siitä juuri nyt."
Puhuin lentäjän ja salaisen palvelun agenttien kanssa.
He eivät olleet valmiita palaamaan D.C:hen.
Onneksemme mukana oli kaksi sotilaallista avustajaa.
Sanoin: "Haluan vaihtoehtoja. Haluan viedä presidentin turvalliseen paikkaan,
jossa voimme päättää, mitä seuraavaksi tapahtuu."
Laskeuduimme Barksdalen ilmavoimien tukikohtaan.
Hämmästyimme siitä, miten lähellä hävittäjät lensivät.
Ne saattoivat meitä,
ja näimme jopa niiden lentäjien kasvot.
Pyydän amerikkalaisia -
kiittämään kanssani kaikkia,
jotka ovat kamppailleet kovasti -
pelastaakseen kansalaisiamme -
ja rukoilemaan uhrien ja heidän perheidensä puolesta.
Sitten menimme Barksdalen ilmavoimien tukikohdasta Nebraskaan.
Kun pääsimme Nebraskaan,
menimme syvään tunneliin strategiseen ilmavoimien komentoon.
Huoneessa oli valtavasti taulutelevisioita,
amiraalit ja kenraalit puhuivat,
ja siellä kuuli myös ilmailuhallinnon ja armeijan välistä viestintää.
Presidentti oli häiriötekijä sille ryhmälle,
sillä upseerit eivät tienneet, seistäkö vai istua.
Menimme pitämään videoneuvottelun -
Washington D.C.n kanssa.
Kuuntelimme George Tenetiä, Don Rumsfeldiä ja Dick Cheneytä.
Pystyimme ymmärtämään paremmin,
mitä Washingtonissa tapahtui Andrewsin ilmavoimien tukikohdan suhteen.
KLO 16.33
Myöhemmin nousimme Air Force Oneen ja lensimme takaisin Washington D.C:hen.
Nojasimme sohvaan ja katsoimme ulos ikkunasta -
tullessamme Andrewsin ilmavoimien tukikohtaan.
Näimme Pentagonista tulevan savun.
Presidentti oli vierelläni.
Hän sanoi: "Tuolta sodankäynti näyttää 2000-luvulla."
KLO 18.54
Tunsin painetta olla asemissa,
kun ylipäällikkö palasi sinä iltana.
VALKOISEN TALON VIESTINTÄJOHTAJA
Bush nousi pois helikopterista,
tuli luoksemme, tervehdimme häntä, eikä hän sanonut sanaakaan.
Hän vain nyökkäsi ja käveli ohitsemme työhuoneeseensa,
jota valmisteltiin kansalle pidettävää -
televisioitua puhetta varten.
Terrori-iskut voivat ravistella suurimpien rakennustemme perustoja,
mutta ne eivät voi koskea Amerikan perustaan.
Nämä teot murskaavat terästä,
mutta ne eivät voi kolhaista määrätietoisuutemme teräksisyyttä.
Hän teki selväksi, että vastaisimme iskuihin.
Tätä ei suvaittaisi.
Presidentin mielessä ei ollut epäilystäkään.
Se tarkoittaisi sotilaallista toimintaa.
Alberto Gonzales, Valkoisen talon neuvonantaja,
oli jo alkanut tutkia, mitä kaikkea -
sotaan lähdössä piti ottaa huomioon.
Tiesimme, että se oli terrori-isku ja että al-Qaida oli sen takana.
Pääsin Valkoisen talon neuvonantajana jokaiseen kansallisen -
turvallisuusneuvoston kokoukseen.
Kuulin puhetta siitä, että al-Qaida oli halunnut tehdä jotain suurta.
Tiesimme heti, että tämä oli sotaa.
Tämä ei jäisi lainvalvojien hoidettavaksi.
Emmekä käyttäisi vain poliisia tai FBI:tä vastaamaan -
tai tutkimaan tätä.
Käyttäisimme armeijaamme, FBI:tä ja lainvalvontaa.
KLO 21.00
Käyttäisimme kaikkia voimavipujamme.
Käyttäisimme taloudellista mahtiamme -
ja ulkomaisia suhteitamme ympäri maailmaa.
Niin vastaisimme.
Jumala siunatkoon Amerikkaa
Kotiani kullasta
Menimme kaikki kongressitalon portaille,
seisoimme yhdessä ja lauloimme "Jumala siunatkoon Amerikkaa".
Ihmiset tunsivat yhtenäisyyttä ja halusivat olla siellä.
Maan tunnelma oli yhdistelmä pelkoa, surua ja vihaa.
Se oli hetki, joka herätti monia -
monimutkaisia tunteita.
Vuoristorataa monessakin suhteessa.
Suru oli tietenkin suurin perheille ja yhteisöille,
jotka olivat menettäneet rakkaitaan.
Myös pelko siitä, mitä seuraavaksi tapahtuisi, oli hyvin voimakas.
Tiedän, ettei kongressitalossa oltu varmoja siitä, mitä tapahtui -
ja mitä seuraavaksi tapahtuisi.
Pelko oli läsnä kaikilla.
Vihaa tunnettiin myös, tietämättä sen kohdetta tai syytä.
Kaikki olivat vihaisia, myös minä, tämän tekijöille.
He ansaitsivat joutua oikeuden eteen.
Me surimme, olimme vihaisia, tunsimme paljon tuskaa.
KOLME PÄIVÄÄ ISKUJEN JÄLKEEN
Amerikka on nyt polvillaan -
ja rukoilee niiden puolesta, joiden henget menetettiin täällä.
Emme kuule teitä!
Minä kuulen teidät!
Minä kuulen teidät, muu maailma kuulee teidät,
ja ihmiset…
Ja ihmiset, jotka tuhosivat nämä rakennukset,
kuulevat meidät kaikki pian.
Paras sana kiteyttämään hänen mielentilansa oli päättäväisyys.
Hänellä oli työ tehtävänä.
Hän tiesi, miksi hänet valittiin presidentiksi ja tätä hetkeä varten.
Tämä on vihollinen, joka saalistaa viattomia ihmisiä -
ja sitten pakenee piiloon.
Mutta he eivät voi pakoilla ikuisesti.
Presidentti ymmärsi, ettei tämä olisi ollut mahdollista -
ilman turvapaikkaa,
jonka Afganistan ja Taliban tarjosivat -
al-Qaidalle hyökkäyksen suunnittelemista varten.
Presidentti päätti nopeasti,
että emme lähtisi jahtaamaan vain iskun tekijöitä,
vaan myös niitä, jotka piilottelivat ja auttoivat suunnittelussa,
antoivat ihmisille mahdollisuuden toteuttaa hyökkäykset.
Uskoimme, että hävittääksemme -
tai heikentääksemme al-Qaidan kapasiteetteja -
olisi tärkeää satuttaa Talibania.
HALUTAAN ELÄVÄNÄ TAI KUOLLEENA
Monessa kohtaa kuulin puhetta kostosta.
Vihaa ja kostonhalua.
VAPAUTTA PUOLUSTETAAN
Haluan kostaa.
Haluan maksaa potut pottuina.
He tietävät, kuka tämän takana on.
He tietävät, mikä maa tukee näitä ihmisiä.
Meidän pitää palauttaa heidät kivikaudelle. Tämä on naurettavaa.
Meidän pitäisi pommittaa heitä.
Todellakin.
Vihollinen on hävitettävä, eikä vihollisen kanssa voi puhua.
Meille ei voi tehdä näin.
Olemme ykkösmaa. Tehdään jotain asialle.
Haluamme vastata.
Amerikan kimppuun ei hyökätä näin ilman seurauksia.
Terroristien piilottajat -
sekä ne, jotka jollain tavalla -
antavat heille apua tai mukavuuksia,
kohtaavat nyt maamme vihan.
Luuletko tämän olevan terrorismin vastaisen sodan alku?
Uskon sen olevan, jos Luoja suo.
Puhumisen aika on ohi, ja on aika käydä toimeen.
Työskentelin Valkoisessa talossa -
John Ashcroftin ja oikeusministeriön lakimiesten kanssa,
ja presidentti kysyi meiltä:
"Voinko tehdä jotain suojellakseni Amerikkaa?
Voinko tehdä jotain itsepuolustuksena?
Voinko vastata hyökkäykseen?
Voinko tehdä jotain hyökätäkseni -
ja rangaistakseni iskun tekijöitä?"
Tutkimme nopeasti laissa olevia -
presidentin poikkeustilatoimia ja perustuslaillista valtaa -
puolustusvoimain ylipäällikkönä.
Se antaa presidentille laajan auktoriteetin -
itsepuolustustarkoituksessa.
Näitä tutkittiin hyökkäysten jälkeen.
Presidentti tiesi, että iskuihin vastattaisiin sotilaallisesti.
Kysymys olikin, tarvittiinko kongressin auktoriteettia?
Tämä ei ollut tavanomainen sota.
Voiko terroristiryhmää vastaan julistaa sodan?
Onko Washingtonilla instituutiomainen ymmärrys siitä,
mitä se tarkoittaa?
Pitääkö kongressilta saada hyväksyntä julistaa sota terroristiryhmää vastaan?
Presidentti halusi saada sen.
Sitä seurasi väittely siitä, mitä se edes tarkoitti.
Hän olisi luultavasti voinut väittää, ettei hän tarvinnut sitä,
mutta hän halusi sen, joten yritimme saada jotain paperille,
johon kongressi voisi vastata,
sekä edustajainhuone että senaatti.
Kyse oli voimankäytöstä.
Yleinen tunne oli, että valtuutus käyttää sotilaallista voimaa -
merkitsisi kongressin tukea poliittisesti ja rahallisesti.
Se tukisi myös presidentin perustuslaillista auktoriteettia -
ylipäällikkönä.
PÄÄTÖSLAUSELMA
LUPA ASEVOIMIEN KÄYTTÖÖN
Päätin, että avustava oikeuskanslerini Tim Flanagan -
ottaisi vastuun päätöslauselman laatimisesta -
ja sen työstämistä avustajien kanssa kongressissa.
Se, että presidentillä olisi perustuslain mukainen valta -
käyttää valtaa ylipäällikkönä, oli meistä tärkeää.
Se oli niin laaja, että saatoimme lähteä jahtaamaan al-Qaidaa -
ja niitä, jotka auttoivat al-Qaidaa -
hyökkäyksien toteutuksessa.
Se on siis melko laaja valtuutus.
Tänään kongressin johtajat kiersivät Pentagonin raunioita -
ja vannoivat, että presidentti saa mitä haluaa.
Mutta suljettujen ovien takana -
kavahdetaan presidentin pyyntöä.
Tämä Valkoisen talon päätöslauselma sallii asevoimien käytön -
niitä vastaan, jotka suunnittelivat, piilottelivat,
osallistuivat tai avustivat iskuissa,
sekä estämään tulevia terroritekoja.
Monet kongressiedustajat kysyivät:
"Mitä teemme? Miten teemme sen? Mikä on oikeamittainen vastaus?"
Saimme hallitukselta luonnoksen voimankäytön valtuutuksesta.
Suuri osa keskustelusta syyskuun 11. päivän jälkeen pyöri sen ympärillä.
AUMF on valtuutus käyttää sotilasvoimia.
Tässä tapauksessa se oli 60-sanainen.
Siinä luki: "Presidentti saa käyttää voimaa."
Paikkaa, aikaa tai tapaa ei nimetty.
Siinä vain sanottiin: "Kaikkia maita, järjestöjä, liittolaisia -
ja yksilöitä vastaan, joilla on yhteys syyskuun 11. päivään."
Jos presidentti pitää sotaa välttämättömänä,
tuokoon kysymyksen kongressille, jotta voimme keskustella siitä,
ja jos päätämme, että se on järkevää ja että meidän pitäisi tehdä niin,
ja että kansallinen turvallisuus voidaan taata vain sotaan lähtemällä,
kongressi äänestää sitä.
Mutta AUMF oli niin laaja.
Siinä ei edes mainittu al-Qaidaa.
Sanoin kokouksissamme: "Ei. Se on liian laaja."
Monet edustajat sanoivat: "Niin. Mutta meidän on tehtävä se."
Sitten sanoin: "Kyse on perustuslaistamme,
emmekä voi luovuttaa valtaa yhdellekään presidentille."
Ne keskustelut käytiin samaan aikaan,
kun muistotilaisuutta suunniteltiin kansalliskatedraalissa.
En unohda sitä koskaan. Se oli sateinen päivä.
Menin katedraaliin,
ja sen johtaja oli pastori Nathan Baxter.
Muistopuheessaan hän sanoi:
"Kun toimimme, älkäämme muuttuko pahaksi, jonka tuomitsemme."
Sillä hetkellä tein päätökseni.
En voinut antaa kenellekään presidentille valtaa -
käyttää voimaa niin vapaasti.
SYYSKUUN 14. PÄIVÄ 2001 KLO 14.44
Minä tuen tätä päätöslauselmaa tänään.
Sivistynyt yhteiskunta on pitkään yrittänyt lopettaa väkivallan käyttöä,
mutta terroristit ja heitä suojelevat valtiot -
ovat sivistyneen yhteiskunnan vihollisia.
He ymmärtävät vain voimankäyttöä,
ja on aika puhua heille heidän ehdoillaan.
Päätöslauselma antaa presidentille valtuudet,
joka antaa vihollisten tuta Amerikan täyden voiman ulkomailla.
Me lähdemme peräänne,
ja helvetin raivo tulee mukanamme.
Olin ainoa edustajainhuoneessa tai senaatissa,
joka äänesti "ei" syyskuun 11. päivään -
liittyvän valtuutuksen suhteen.
Ainoa senaatissa?
Ainoa senaatissa.
Senaattori Kaliforniasta saa puheenvuoron puoleksitoista minuutiksi.
Hra puhemies, arvoisat senaattorit, puhun tänään raskain sydämin.
Sydämeni on täynnä surua perheiden ja ihmisten puolesta,
jotka kuolivat tai haavoittuivat tällä viikolla.
Vain kaikkein typerimmät eivät ymmärtäisi surua,
jonka vallassa ovat kansamme ja miljoonat ympäri maailmaa.
Syyskuun 11. päivä muutti maailman.
Syvimmät pelkomme vainoavat nyt meitä.
Olen silti vakuuttunut,
että sotilaallinen toiminta ei estä uutta kansainvälistä terroritekoa -
Yhdysvaltoja vastaan.
Kun palasin toimistooni, tappouhkaukset ja…
Et halua tietää, mitä kaikkea tapahtui.
Mutta lopputuloksena oli -
yli 60 000 sähköpostia, puhelua ja kirjettä.
Noin 50 prosenttia oli tappouhkauksia,
vihamielisiä huomautuksia. Ihmisiä, jotka solvasivat minua,
kutsuivat minua maanpetturiksi. Minut pitäisi hirttää.
Tunteiden tunteminen on normaalia. Ne kuuluvat ihmisluontoon.
Mutta ne on tasapainotettava järkevällä ajattelulla.
NEW YORKIN POLIISI
Meidän on varmistettava, että emme tee järjettömiä päätöksiä -
tunnekuohun vallassa.
Niin moni ajattelee, että erimieltä oleva -
syyllistyy maanpetokseen ja vielä kansallisen turvallisuusuhan aikana.
Minä mietin: "Hetkinen. Silloin haluaa, että joku sanoo ei."
Silloin haluaa, että valitut edustajat -
nousevat vihan yläpuolelle -
vastaamaan asioihin järjellä.
Eikä joukkoja voinut lähettää vaaran tielle ikuisesti.
Presidentin sotilaalliset skenaariot ovat laajat.
Yksi vanhempi sotilasviranomainen kertoi, että jopa maajoukkoja harkitaan.
Syyskuun 14. päivänä -
olin presidentin virkahuoneessa aikaisin aamulla.
Presidentti tuli luokseni sanomaan muiden poistuessa huoneesta:
"Andy, haluan kutsua sotaneuvoston koolle huomenna Camp Davidiin."
FREDERICKIN PIIRIKUNTA
Päätekijät olivat paikalla, ja niihin kuuluivat lakimiehet,
FBI:n johtaja, puolustusministeriö,
valtiovarainministeriö, varapresidentti.
Olimme epäilyksettä valmistautumassa sotaan lähtöön.
Mitä se tarkoittaa?
Presidentti sanoi: "En aio lähettää miljoonan risteilyohjusta -
ja osua viiden dollarin telttaan.
Emme halua sellaista vastaiskua."
Se oli luja keskustelu sodan merkityksestä.
Presidentti kutsui maailman jokaisen johtajan.
Hän sanoi: "Tämä on tilaisuutesi olla puolellamme tai meitä vastaan.
Jos et ole puolellamme, olet vihollisemme."
Kyyneleidemme alla on Amerikan vahva päättäväisyys -
voittaa tämä sota.
Ja me voitamme sen.
SYYSKUUN 20. PÄIVÄ 2001
Amerikkalaiset kysyvät: "Kuka hyökkäsi maahamme?"
Keräämämme todisteet -
viittaavat al-Qaidaksi kutsuttuun ryhmittymään löyhästi yhdistyneitä -
terroristijärjestöjä.
Al-Qaidan johdolla on suuri vaikutusvalta Afganistanissa,
ja se tukee Talibanin hallintoa valtaosassa maata.
Afganistanissa näemme al-Qaidan maailmankuvan.
Kaikki olivat luottavaisia, että menestyisimme tässä sodassa.
Epäilystä ei ollut siitä, vaan pikemminkin sodan kestosta.
Afganistan oli uskomattoman monimutkainen haaste Yhdysvaltain armeijalle.
Se on sisämaavaltio toisella puolella maailmaa.
Se on maantieteellisesti hyvin haastava.
Jyrkät vuoristot rajaavat puolet maasta.
Sen naapurimailla on kireä suhde -
Yhdysvaltoihin, jos suhdetta ylipäätään on.
Pakistan, Iran,
entiset Neuvostoliiton tasavallat, kuten Tadžikistan, Kiina.
Miten joukot saataisiin edes maahan?
Terrorismia vastaan voi puolustautua vain hyökkäämällä.
Taistelu pitää viedä heille.
Miten se tehdään?
Sitä ei tehdä perinteisillä voimilla.
Vaan epätavanomaisin voimin.
Maassa on selvästi voimia,
jotka haluavat vapauttaa maan -
al-Qaidan ja Talibanin kynsistä.
Lopulta Pentagonissa ja CIA:ssa alkoi muodostua -
suunnitelma hyödyntää Afganistanin vastarintataistelijoita,
jotka kuuluivat Pohjoisen liittoon.
POHJOISEN LIITON KOULUTUSLEIRI
Koko liikkeen johtaja -
oli rohkeasti Neuvostoliiton miehitystä vastaan taistellut -
Ahmed Shah Massoud.
Hänen seuraajansa pitivät häntä sankarina, ja hyvästä syystä.
Hän oli pelottava komentaja taistelukentällä.
Hän pystyi pitämään Talibanin kurissa Pohjois-Afganistanissa.
AFGANISTANIN ENTINEN VARAPRESIDENTTI AHMAD SHAH MASSOUDIN VELI
Millaista oli työskennellä veljesi kanssa?
Tunsin, että veljeni oli oikea sankari.
Hän toimi aina kunniallisesti ja antoi ihmisille paljon itseluottamusta.
Tuntui siltä, että meillä oli lyömätön mestari.
Veljelläni oli vahva moraalinen kompassi,
ja hän oli hyvin uskonnollinen mies.
Hän mietti aina Afganistanin vapautta.
Talibanin tultua köyhyys oli levinnyt laajalle,
eikä koulutusta ollut.
Ihmisillä ei ollut terveydenhuoltoa, taloutta ei ollut,
puhumattakaan hallinnosta.
He vain tukahduttivat ihmisiä.
He käsittivät uskonnon täysin väärin.
He puhuivat vain naisten -
ja toisinajattelijoiden tukahduttamisesta.
Se oli itsevaltainen uskonnollinen järjestelmä.
Tämän takia Afganistan oli matkalla kohti kriisiä,
ja siitä oli tullut kansainvälisen terrorismin keskus,
etenkin huumekaupassa.
Veljeni ja jotkut muut pohjoisessa -
päättivät perustaa liiton taistellakseen Talibania vastaan.
SYYSKUUN 11. PÄIVÄ 2001
SYYSKUUN 9. PÄIVÄ 2001
Muutama päivä ennen iskuja -
kaksi länsimaiseksi toimittajaksi naamioitunutta al-Qaidan taistelijaa -
meni haastattelemaan Massoudia.
Videokameraan oli piilotettu massiivinen pommi,
ja Massoud murhattiin.
Se oli taktisesti loistava siirto Osama bin Ladenilta -
ja al-Qaidan johdolta eliminoida pääkilpailija -
ja tärkein uhka taistelukentällä Talibanille -
ja Mullah Omarin hallitukselle.
He ymmärsivät, että jos amerikkalaiset hyökkäävät Afganistaniin,
Massoudin kaltainen mies olisi heille tärkeä liittolainen.
Al-Qaida ja Taliban -
uskoivat, että suurin este -
Afganistanin muuttamiselle kansainvälisen terrorismin keskukseksi -
oli veljeni Amir Sahib Ahmad Shah Massoud.
Siksi he päättivät poistaa hänet tieltään.
Syyskuun 11. päivän iskujen aikaan -
noin 90 prosenttia Afganistanista oli Talibanin hallinnassa.
Se jätti jäljelle kymmenen prosenttia. Tämän pikkuruisen maaläntin -
Afganistanin pohjoisosassa.
Kun hyökkäykset tapahtuivat,
The New York Timesin päätoimittaja sanoi:
"Mene Pohjois-Afganistaniin kapinallisten luo."
"En tiedä, miten päästä sinne." "Tee se."
Lensin Tadžikistaniin -
ja menin tälle pienelle alueelle, jota Pohjoinen liitto hallitsee.
Siellä oli etulinja.
Se oli kuin kuva ensimmäisestä maailmansodasta.
300 metrin päästä etulinjasta näki talibanit,
ja he istuivat juoksuhaudoissaan.
Sitten pommikoneet tulivat.
Olin vuokrannut mutamajan,
joka oli yksi mukavimmista majoista, koska siinä oli ikkunat.
Muistan, että kello oli luultavasti viisi aamulla,
ja heräsin ikkunoiden helinään,
ja ne tärisivät. Se tuntui maanjäristykseltä.
Luulin, että se oli maanjäristys. Se on hyvin aktiivinen maanjäristysalue.
Syynä olivatkin pommit.
Katsoin Talibanin juoksuhautoja,
ja B-52-pommikoneet pommittivat niitä kaikkialla horisontissa.
Ne jättivät jättimäisiä mustia renkaita.
Koko taivas oli pommikoneiden tiivistymisjuovien ruuduttama.
Se näytti modernilta taiteelta.
Ne kiertelivät pitkään ja pudottaisivat 1 000 kilon pommin.
Ne pommittivat siten päiväkausia,
ja lopulta Talibanin linja murtui.
MARRASKUUN 13. PÄIVÄ 2001
POHJOINEN LIITTO VALTAA KABULIN
Talibanit nousivat lava-autoihinsa, ottivat käsiaseensa -
ja suuntasivat etelään henkiseen tukikohtaansa Kandahariin.
Talibanhallinto kyhjötti Kandaharissa.
Siellä viimeinen kohtaaminen odotti.
Joulukuussa 2001 -
Yhdysvallat uskoi ajaneensa bin Ladenin nurkkaan -
Tora Bora -vuorilla.
Tiedot pääsivät läpi Yhdysvaltain ja Afganistanin joukoille,
mutta käsittämättömästä syystä Yhdysvallat ei lähettänyt -
valtavaa ryhmää erikoisjoukkoja -
yrittämään bin Ladenin vangitsemista tai tappamista.
Se jätettiin ruokkoamattomalle afgaanitaistelijoiden ryhmälle,
joilla oli muutama amerikkalainen neuvonantaja.
Se on hämmentävä päätös.
Se on monella tapaa käsittämätöntä, kun iskujen pääarkkitehti -
ja al-Qaidan johtaja ovat Yhdysvaltain joukkojen ulottuvilla,
ettemme järjestäneet suurempaa yritystä heidän kiinniottamisekseen.
Maailmassa ei ollut korkeampaa tehtävää,
ei tärkeämpää metsästystä kuin Osama bin Ladenin löytäminen.
Hän oli kohde numero yksi, maailman jahdatuin mies.
Elimme jatkuvasti tietoisina siitä, että se voisi tapahtua uudestaan,
että voisimme kohdata toisen samanlaisen hyökkäyksen.
Jotkut sanovat, että hän on luolassa -
tai kuollut -
tai että hän on Pakistanissa.
Tiedän vain, että hän on pakosalla.
Tekstitys: Ida Suninen