Det var en smuk efterårsmorgen,
og jeg havde et personalemøde i Pentagon.
Pentagon er en meget stor bygning. Den er enorm.
Det er en af verdens allerstørste kontorbygninger.
Den har fem sider, fem ringe og fem etager.
Jeg arbejdede på det tidspunkt på anden etage i E-ringen,
der er bygningens yderste ring.
Jeg sagde til min mand:
"Jeg er nødt til at skynde mig, for jeg har et møde klokken ni."
Jeg gav alle et kys og sagde: "Vi ses, når jeg kommer hjem."
Så der var omkring 16 af os til det her personalemøde.
Da jeg skulle tale,
lød der det højeste brag, som jeg nogensinde havde hørt.
Så blev det mørkt.
51 MINUTTER EFTER FØRSTE ANGREB MOD WORLD TRADE CENTER
Der var helt sort i rummet.
Man kunne ikke se en hånd for sig.
Jeg ved, jeg var på højre side af bordet.
Men da jeg kom til mig selv, var jeg på venstre side.
Jeg ved ikke, om jeg blev kastet over på den anden side af bordet,
men det ikke var der, jeg sad.
Jeg sad på højre side.
Åh, du godeste.
Det her er direkte billeder fra Washington,
og der kommer røg ud af Pentagon.
I det øjeblik
havde jeg kun én tanke: "Jeg skal ud herfra."
En brand er brudt ud,
som man kan se her, på det sted, hvor flyet styrtede ned.
Jeg begyndte at kravle.
Da jeg kravlede ud af døren, greb nogen fat i mine bukser.
Jeg sagde: "Hvem er det?" Det var Lois.
Jeg sagde: "Kom, Lois. Jeg har dig. Bliv hos mig."
Jeg vidste ikke, der var andre bag hende.
Mens jeg kravlede gennem Pentagon,
så jeg skriveborde.
Jeg kravlede under dem og sagde til folk: "Vi skal ud."
Pludselig stoppede Lois og sagde: "Jeg kan ikke mere."
Jeg sagde: "Du skal fortsætte. Jeg skal have dig ud herfra."
Undskyld.
"Jeg kan ikke efterlade dig. Det kan jeg ikke fortælle dine børn."
Men hun kunne ikke.
Hendes nylonstrømper klæbede til huden,
fordi gulvet var så varmt.
Så sagde jeg: "Hop op på min ryg."
På det tidspunkt ville jeg bare give op.
Men det kunne jeg ikke, fordi jeg havde ansvaret for folk.
Jeg tænkte bare: "Kære Gud, få os ud herfra."
Jeg blev ved med at tænke:
"Det er min skyld, hvis vi dør nu."
Der var en soldat, mig selv og min oberst.
Vi hamrede på det her vindue.
Pludselig åbnede det sig.
Og jeg kunne se nogle folk under os.
De sagde: "Spring! Vi griber jer!"
Den unge soldat, der var der…
Vi firede ham ud ad vinduet,
for han var blevet slemt forbrændt.
Han var den første, vi firede ud.
Lois var den næste, som vi hjalp ud ad vinduet,
og der var en anden dame bag hende.
Da hun kom hen til vinduet,
så hun på mig og sagde: "Jeg er bange."
Jeg sagde: "Men jeg skal have dig ud."
Hun sagde "nej", men jeg insisterede.
Så jeg tvang hendes fingre fra kanten og lod hende falde.
De greb hende,
og så var der kun mig og min oberst.
Han sagde: "Okay, så er det vores tur."
Jeg svarede: "Hvis vi er stille,
kan vi måske høre folk og gå tilbage og hente dem."
Så han og jeg sad i vinduet,
men der var musestille. Man kunne ingenting høre.
Vi begyndte at råbe og skrige
og hamre på vinduet, men der kom ingen.
Så i det øjeblik gav han mig en ordre.
Han sagde: "Oberst, du skal ud ad det vindue lige nu."
Det var den første ordre i min karriere, som jeg ikke ønskede at adlyde.
Jeg vidste, der var folk tilbage.
Men jeg havde intet valg.
Og da jeg endelig kravlede ud ad vinduet,
endte jeg med at falde.
Og derfra ved jeg ikke, hvad der skete.
Jeg havde alvorlig røgforgiftning,
og jeg havde forbrændinger på ryggen, på armene og på benene.
Det var blandt andet sygeplejerskerne, der fortalte mig resten.
En af dem sagde: "Vi troede ikke, du ville klare den,
for du havde mistet bevidstheden."
De havde båret mig til et triageområde,
der befandt sig uden for Pentagon.
Og der sagde hun:
"Den person klarer den ikke. Hun skal på hospitalet."
Jeg blev anbragt i en forbipasserende vogn.
De stoppede den simpelthen og lagde mig bag i den.
-En slags varevogn? -Ja.
Det var bare en varevogn, der kørte forbi Pentagon.
De standsede den og lagde mig i den,
og sygeplejersken kørte med mig.
De fortsatte med at yde HLR på mig.
Jeg husker, jeg åbnede øjnene,
og det var det.
EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
DEL II ET FARLIGT STED
Der er modstridende rapporter om flyet.
Et vidne siger, det var et lille fly,
som han så, da han kørte over 14th Street Bridge.
NI MINUTTER FØR ANGREBET PÅ PENTAGON
United 93, der er trafik klokken et, 20 km østgående, tre-syv-nul.
Negativ kontakt. Vi holder øje.
Hey! Hjælp!
Ring til Cleveland.
United 93 havde også tanket fuldt op.
Det skulle til San Francisco.
Det var forsinket.
Det lettede kun få minutter, før Flight 11 styrtede ind i nordtårnet.
Mayday! Gå ud herfra!
Vi kommer til at dø!
Har du United 93?
Syd for Chardon? Det er nede.
-Hvad? -Det ser ud til, han er nede.
Nej. United 93, bekræft tre-fem-nul.
United 93, Cleveland.
United 93, Cleveland. Kom ind.
Flykaprerne sendte rent faktisk lydkommunikationer.
Vi mener, at de troede, de sendte dem tilbage til flykabinen.
Men de sendte dem i virkeligheden til kontrolcentret.
FLYKAPRERS STEMME
Sæt jer ned, og bliv siddende.
Vi har en bombe om bord, så…
Der indløber rapporter om, at Det Hvide Hus bliver evakueret.
Vi ved ikke præcist, hvad der forårsagede beslutningen.
Det her sker under en time
efter de to eksplosioner i World Trade Center i New York.
Der er vigtigt nyt.
Luftfartsstyrelsen har standset al flytrafikken over hele landet.
Landet står helt stille på grund af disse terrorangreb,
hvad angår flytrafik.
Lufthavnen skal evakueres.
Terrorister kan være ved at kapre fly
og styre dem mod kendte bygninger.
Hvem ved? Måske i andre byer.
Vi får også rapporter fra Capitol,
og Treasury Building bliver evakueret.
Senere hørte vi, at Flight 93 enten styrede mod Det Hvide Hus eller Capitol.
De fleste mente, det var Capitol.
Capitol-politiet råbte: "Evakuer!"
Vi løb ud af bygningen,
og jeg spurgte vagterne, hvor vi skulle løbe hen.
De sagde bare: "Løb."
Da jeg så mig tilbage, kunne jeg se en tyk røg komme ud fra Pentagon.
Er du der, skat?
Jack, tag den nu.
PASSAGER PÅ FLIGHT 93
Du skal vide, jeg elsker dig.
Vi har et lille problem på flyet.
Jeg elsker dig.
Fortæl mine børn, at jeg elsker dem utrolig højt.
Jeg er så ked af det, skat.
Jeg håber, at jeg kan se dit ansigt igen.
På Flight 93
fandt de passagerer, for hvem det lykkedes at ringe
til deres familier derhjemme,
ud af, hvad der var sket med nogle af de andre fly.
Og en modig gruppe blandt dem besluttede at storme cockpittet.
Flyet styrtede ned i Somerset County i Pennsylvania nær Shanksville.
Alle 40 om bord døde.
HJEMMEVIDEO SHANKSVILLE, PENNSYLVANIA
-Har du oplysninger om United 93? -Ja, han er nede.
-Er han nede? -Ja.
-Hvornår landede han? Vi fik… -Han er ikke landet.
-Er han styrtet ned? -Ja, et sted nordøst for Camp David.
-Nordøst for Camp David. -Ifølge seneste rapport.
De ved ikke præcis hvor.
Jeg kan aldrig rigtig slippe tanken om passagererne på Flight 93,
for de fik flyet til at styrte ned og reddede mange liv,
også mit eget.
En af passagererne var Wanda Green,
som var kusine til min stabschef, Sandré Swanson.
Så det ramte mig personligt,
for Wanda var en del af den gruppe, der reagerede
og sørgede for, at flyet ikke styrtede ind i Capitol.
Det var en meget personlig og meget tragisk begivenhed.
De er helte og heltinder.
Det er folk, som jeg mindes og ærer hver evig eneste dag.
Det samlede billede begynder gradvist at danne sig.
Jeg må sige, at jeg i mine 30 år som journalist
aldrig har oplevet noget lignende.
Jeg har aldrig dækket en historie af det her omfang.
Vi ved, at lidt før klokken ni i morges
ramte et fly et af tvillingetårnene i World Trade Center.
Og et par minutter senere styrtede endnu et fly ind i det andet tårn.
Begge skyskrabere står i brand.
-Det er løgn. -Nej.
Vi burde komme væk.
Okay. Vi er på trappeopgang B, WTC 2, på 48. etage.
UKENDT BRANDMAND
Mayday!
SYDLIGE TÅRN
Hvem er det?
Over radioen hørte vi: "Mayday! Skynd jer ud."
Pludselig begyndte det nordlige tårn at ryste voldsomt.
Der lød en voldsom rumlen, og alting rystede.
Det lød som et tordenbrag gange 20.
Det var en underlig, frygtelig og skræmmende lyd.
Der faldt stykker af loftet ned på os,
og røgen begyndte at vælte ind.
Vi anede ikke, hvad der skete, men vi begyndte at løbe.
Der var røg overalt omkring os.
Den var så tyk,
jeg ikke ville kunne have set dig.
Vi vidste det ikke, men det sydlige tårn var ved at kollapse.
EN TIME OG 13 MINUTTER EFTER FØRSTE ANGREB
Åh gud!
Lort!
Vi burde løbe.
Lort!
Der har lige været en stor eksplosion.
Vi kan se store røgskyer, der rejser sig.
Og jeg kan ikke se det andet tårn.
Jeg håber, jeg overlever.
Det kommer herhen.
Her kommer det. Jeg går bag en bil.
Det blev ramt sidst, men faldt først.
Jeg begyndte at løbe,
og så kom der en kæmpe bølge af hvid røg hen over hovedet på mig.
Jeg kunne ikke se noget, så jeg faldt.
Og jeg lå der bare.
Jeg kunne intet høre eller se.
Folk løb op ad Liberty Street.
Den går ud i Maiden Lane, hvor vores kontorer var.
De løb op ad Liberty Street.
Og den her mørke sky fulgte efter dem.
Den lignede et uhyre.
Og skyen indhyllede dem, som om den slugte dem.
Videre!
For fanden! Ikke endnu.
-Anthony! Er du okay? -Ja.
Vil du lukke mig ind? Åh gud!
Åh gud!
Pas på.
Du ser denne sky komme mod dig,
og du tænker bare: "Lort."
Jeg gik et skridt tilbage mod døren, og da jeg gjorde det,
ramte skyen bygningen, så det hele rystede.
Vi hørte smadret glas.
Åh gud.
Alle skriger, og det er det rene kaos.
Pludselig kom jeg i tanke om mit team.
Jeg havde ikke hørt fra dem siden.
Jeg stod og så ud ad vinduet og sagde:
"Jeg ved ikke, hvor de er. Nogen må være død."
Hvordan skulle jeg fortælle deres mor, kone, datter eller børn,
at jeg havde haft ansvaret for dem, og nu var de døde?
Jeg kunne have set dem til en grillfest.
Mens jeg lå der,
kunne jeg se en lysstråle, der kom lige igennem skyen.
Så jeg tænkte: "Måske er jeg død, og Gud kommer for at hente mig."
Og pludselig åbnede det sig ligesom Det Røde Hav,
og så kunne jeg høre folk råbe og skrige: "Hjælp!"
Ja, Mike! Jeg er herovre!
Jeg tørrede støvet væk.
Jeg var ør.
To personer, der så ud til at være i chok, tog vi i hånden og hjalp væk.
De var dækket fra top til tå med mørk sod og aske.
Så ankom vi til Borders-boghandlen.
Vi brugte en økse til at komme ind, og så gik vi ud på Church Street.
Da jeg kunne se himlen,
vendte jeg mig om.
Og jeg kunne ikke se det sydlige tårn.
Og for første gang
begyndte jeg at indse, hvad der måtte være sket
blot 10 eller 15 minutter forinden.
Jeg vidste, at folk var omkommet.
Jeg håbede, at de ni personer i min varetægt
ikke var omkommet.
Det nordlige tårn stod der stadig.
Med et gigantisk hul på flere etager
og med røde flammer og røg.
Jeg hørte nødopkaldet over radioen,
så jeg vidste, det var farligt at være inde i tårnet.
Jeg vidste ikke hvorfor, men jeg vidste, at vi skulle ud,
og ingen svarede over radioen mere.
På 19. etage blev vi standset af en brandmand.
Han sagde til os:
"Der er en gruppe civile nede ad gangen.
Hjælp mig med at få dem ud."
Hør godt efter, Tommy.
Jeg sender alle de sårede ned til dig på 40. etage.
Følg dem ned til elevatorerne.
Der kommer omkring 10 til 15 personer.
Ja, okay.
Ti civile kommer ned.
Visse af mine kolleger udrettede nogle virkelig uselviske ting og sagde:
"Jeg bliver her og sørger for, at alle kommer ud af sig selv."
Jeg aflagde en ed, og jeg tror på den ed.
Min ed er at hjælpe folk, selvom det vil koste mig mit eget liv.
Det var helt nyt for os alle.
Der var ingen opskrift.
Da vi kom ud på gangen,
gik alt lyset pludselig ud.
Men nødbelysningen virkede dog heldigvis.
Jeg så en kraftig mand på gulvet.
Jeg sagde til betjentene: "Bare tag fat i hans ben.
Vi tager hans arme og trækker ham."
Så vi trak ham tre etager ned
og kom ud i forhallen.
Da vi ankom, fik vi at vide, at folk var begyndt at springe ud.
Der er en… Folk falder ned.
-Åh gud. -Åh gud!
De, der var fanget øverst oppe, havde ikke noget valg.
De måtte springe eller brænde ihjel, for de kunne ikke komme ud.
Det plager mig så meget, at jeg kan ikke beskrive det.
Da vi kom ud foran, var der fuldstændig hvidt.
Du kunne se en halv meter foran dig.
Jeg kan kun sammenligne det med at gå i en snestorm.
Og så hørte vi endnu en høj lyd.
Braget var så højt,
at min første fortolkning var, at det var et andet fly.
Jeg løb et par skridt, og så blev alting kulsort.
Alt var bare indhyllet i en tyk, sort røg.
Åh gud.
Der er ingen ord.
Jeg løb yderligere to skridt og krøb så i fosterstilling.
På det tidspunkt troede jeg, at der ville komme en ildkugle bagefter
og accepterede derfor, at jeg skulle dø.
Jeg troede, det var slut.
Jeg skyndte mig at sige farvel til min familie.
Jeg tror, jeg formede ordene med munden.
Og så bad jeg en bøn om at gøre det hurtigt og smertefrit.
En katastrofe på Manhattans sydspids.
Og så tænkte jeg: "Find en telefon. Jeg må finde en telefon."
Jeg fandt en telefon, der fungerede,
i en forladt metrostation på Canal Street,
og ringede til min kone.
Jeg brød sammen.
Og det gjorde min kone vist også.
Vi sagde ikke noget til hinanden i et godt stykke tid.
Vi skulle bare have kontakt igen.
Det var meget vigtigt.
Der var en masse aske, som regnede ned.
Det virkede næsten som sne,
fordi det ramte jorden så blødt.
Og folk gik bare rundt som i en tåge.
Hvis jeg skal sammenligne dem med noget,
så mindede de om zombier.
Jeg spurgte folk, hvem de var, og hvor de skulle hen,
og de kunne ikke svare.
Jeg havde svært ved at trække vejret.
Jeg havde alt for meget snavs i halsen.
Det var, som om nogen havde proppet en sok i min hals.
På et tidspunkt mødte vi en chef fra sikkerhedsafdelingen,
som sagde, at der ikke var mere at gøre.
Han sagde: "De to tårne er styrtet sammen. I er heldige at være i live."
Toldbygningen, der blev kaldt WTC 6,
var en udbygning, og jeg var inde i den.
Midterbygningen var knust, men de to ender stod der stadig,
og jeg var i en af dem.
Et par politifolk blev dræbt, og de var lige bag os.
Omfanget af denne katastrofe er umulig at begribe.
Der var en bar, hvor der sad en masse folk
og fulgte nyhederne.
Vi forsøgte at klemme os ind,
og da så vi præsident Bush udtale sig.
Vi så endelig billeder af det øjeblik,
hvor flyene ramte ind i tårnene.
Var det først der, du indså, at det var fly?
Ja.
Jeg så ikke noget som helst.
Jeg anede ingenting.
SARASOTA, FLORIDA
Vi var taget hen på Emma E. Booker-skolen,
hvor præsidenten skulle mødes med nogle elever.
Han skulle læse en bog med dem og holde en tale om børns skolegang.
Jeg stod ved døren til det lokale,
hvor præsidenten og rektor skulle være.
Jeg stod sammen med præsidenten og rektoren,
da flådekaptajn Deb Loewer,
som var chef for situationsrummet,
og den daværende sikkerhedsrådgiver
kom hen og sagde:
"Sir, man mener, at et lille tomotorers propelfly
har ramt et af tårnene i World Trade Center."
Præsidenten, rektoren og jeg havde alle den samme reaktion:
"Sikke et frygteligt uheld. Piloten må have fået et hjerteanfald."
Godmorgen.
Derefter åbnede skolelederen døren ind til klasseværelset,
og hun og præsidenten trådte ind.
Kun brøkdelen af et sekund efter
kom kaptajn Loewer tilbage og sagde:
"Åh gud.
Et andet fly har ramt det andet tårn."
…der står "løber".
-Løber! -Ja, løber.
Jeg tænkte over, hvad jeg ville sige,
og så åbnede jeg døren til klasseværelset.
Da eleverne bukkede sig ned for at tage deres bøger,
trådte jeg frem og gik hen til præsidenten.
Han så mig ikke komme, og så hviskede jeg i hans højre øre:
"Et andet fly har ramt det andet tårn.
Amerika er blevet angrebet."
Vi ankom til Sarasotas flyveplads.
Vi steg ud af limousinen,
og så bemærkede jeg omgående, at der var et brud på protokollen.
Motorerne på Air Force One var allerede tændt.
Ifølge protokollen starter man dem ikke,
før præsidenten er om bord på flyet.
Flyet begyndte at rulle,
selv før døren var lukket, og præsidenten havde taget plads.
Det er enten et af flyvevåbnets eller et af søværnets jagerfly,
der er ved at patruljere i det, vi har beskrevet som en flyveforbudszone.
Alle fly fik at vide, at de skulle lande.
Præsidenten modtog et opkald fra vicepræsident Cheney,
der bad om tilladelse, så vores jagerpiloter kunne
nedskyde kommercielle passagerfly,
hvis de ikke overholdt deres givne instrukser.
USA'S VICEPRÆSIDENT
Der er grønt lys.
Vi har tilladelse til at gribe ind
og skyde dem ned, hvis de ikke svarer kontrolcentret.
Da vi hørte, at Flight 93 var styrtet ned i Shanksville, Pennsylvania,
var det kort efter, at der var blevet givet grønt lys.
Jeg indrømmer, nogle af os tænkte: "Skød vi det ned?"
Men det ved vi nu.
Man kunne høre krigens tåge, men vi måtte ikke miste overblikket.
Krigens tåge var i stemmerne.
Præsidenten var meget ophidset i Air Force One,
fordi han ville til Washington.
Jeg sagde til ham: "Det er en dårlig beslutning lige nu."
Jeg talte med piloten og med dem fra Secret Service.
De ville ikke til Washington.
Vi havde militært personale om bord.
Jeg sagde: "Jeg vil føre præsidenten til et sikkert sted,
hvor vi kan beslutte, hvad der skal ske."
Vi landede i luftbasen i Barksdale.
Vi kunne se jagerflyene flyve tæt på os,
da de eskorterede os.
Man kunne faktisk se piloternes ansigter.
Jeg beder jer om at slutte jer til mig
i at sige tak
til alle de mennesker, der har kæmpet hårdt
for at redde vores medborgere.
Jeg vil bede jer sige en bøn for ofrene og deres familier.
Så tog vi fra Barksdale luftbase til Offutt luftbase i Nebraska.
Og da vi nåede til Nebraska,
gik vi ned i en dyb tunnel til den strategiske luftkommando
med en masse storskærme i lokalet.
Admiraler og generaler sad i dyb diskussion,
og man kunne høre al kommunikation fra FAA og hæren.
Præsidenten var forstyrrende for dem,
fordi de ikke vidste, om de skulle stå eller sidde.
I et andet rum holdt vi en videokonference med Washington.
Vi talte med George Tenet, Don Rumsfeld og Dick Cheney.
Så fik vi en forståelse for,
hvad der skete i Washington med hensyn til Andrews luftbase.
KL. 16.33
Senere gik vi om bord på Air Force One og fløj tilbage til Washington.
Og da vi sad i sofaen og så ud ad vinduerne i Air Force One,
da vi ankom til Andrews,
kunne vi se røgen vælde ud af Pentagon.
Præsidenten sagde til mig: "Sådan ser krig ud i det 21. århundrede."
KL. 18.54
Jeg ville absolut være på min post,
da præsidenten kom tilbage.
KOMMUNIKATIONSCHEF TIL DET HVIDE HUS
Bush steg af helikopteren.
Han kom hen til Karen og mig og sagde ikke et ord.
Han nikkede kun og gik forbi os ind på det ovale kontor,
hvor de gjorde klar til at sende
en tale til nationen.
Terrorangreb kan ryste fundamentet for vores største bygninger,
men de kan ikke røre Amerikas fundament.
Disse angreb splintrer stål,
men de kan ikke knuse vores stålsatte viljestyrke.
Han gjorde det klart, vi ville svare igen.
Det kunne ikke tolereres.
Der var ingen tvivl hos præsidenten om,
at det betød militær handling.
Vores rådgiver Alberto Gonzales
havde allerede studeret de særlige vilkår,
der skal overvejes for at gå i krig.
Vi vidste, det var et terrorangreb, og at det var al-Qaeda.
Under møderne i sikkerhedsrådet, sad jeg som rådgiver for præsidenten.
Man talte om al-Qaeda, der planlagde en ekstraordinær aktion.
Vi vidste straks, at det her var en krig.
Det var ikke en sag for politiet.
Vi ville ikke kun bruge politiet og FBI som respons
for at efterforske det.
Vi ville bruge vores hær sammen med FBI og politiet.
KL. 21.00
Vi ville trække i alle tråde
og udøve vores økonomiske magt
Vi ville udnytte vores diplomati.
Det var vores respons.
OM AFTENEN DEN 11. SEPTEMBER
Vi gik alle hen til Capitol-trapperne.
Vi stod sammen og sang "God Bless America."
Folk følte en slags samhørighed og ville være der.
Stemningen i landet var frygt, sorg, smerte og vrede.
Det var en periode, hvor der var mange komplekse følelser
på en og samme tid.
Det var en rutsjebane i mange henseender.
I de familier og lokalsamfund, hvor man havde mistet nogen,
var der uendelig meget smerte.
Og usikkerheden ved fremtiden var meget udtalt.
På Capitol var vi ikke sikre på, hvad der foregik,
og hvad der ville komme.
Så frygten var hos os alle.
Så var der vreden over ikke at forstå sammenhængen.
Alle var vrede, inklusive mig selv, på de ansvarlige.
De fortjente at komme for retten.
Vi sørgede, og vi var vrede, og vi følte en stor smerte.
TRE DAGE EFTER ANGREBENE
Amerika i dag er nede på knæ
i bøn for de mennesker, der har mistet livet her.
Vi kan ikke høre dig!
Jeg kan høre jer!
Jeg kan høre jer, resten af verden hører jer,
og de…
Og de, der raserede tårnene,
vil snart høre os alle.
Han var drevet af beslutsomhed.
Han havde en mission.
Han vidste, hvorfor han var blevet valgt som præsident.
Det er en fjende, der målretter uskyldige mennesker
og løber i skjul.
Men de kan ikke gemme sig altid.
Præsidenten forstod, at alt det her kun havde været muligt,
fordi Taliban havde givet al-Qaeda et sikkert tilflugtssted i Afghanistan,
så de kunne planlægge angrebene.
Og præsidenten besluttede meget hurtigt,
at vi ikke kun ville forfølge de ansvarlige,
men også dem, der havde støttet planlægningen
og derved gjort disse angreb mulige.
Vi mente, at for at fjerne eller i det mindste svække al-Qaeda,
så var det afgørende at skade Taliban.
EFTERLYST DØD ELLER LEVENDE OSAMA BIN LADEN
Den fremherskende følelse var hævntørst.
Det var vrede og hævn.
FRIHEDEN VIL BLIVE FORSVARET
Hævn.
Vi skal gøre gengæld.
De ved, hvem det er.
De ved, hvilket land støtter de her mennesker.
De skal bombes tilbage til stenalderen. Det er vanvittigt.
Jeg synes, vi skal bombe dem. Virkelig.
Fjenden skal udryddes, og man kan ikke tale med fjenden.
De kan ikke true os sådan. Vi er verdens største nation.
Man kan ikke bare angribe Amerika og slippe godt fra det.
Ikke kun de, der huser terrorister,
men alle de, der på nogen måde
tilbyder dem deres hjælp og støtte,
vil nu møde vort lands vrede.
Er det starten på en krig mod terror?
Ja, det tror jeg, med Guds vilje.
Det er slut med at snakke, og det er tid til handling.
Som advokater i Det Hvide Hus,
i samarbejde med John Ashcroft og justitsministeriets advokater,
spurgte præsidenten os:
"Hvordan kan jeg beskytte Amerika?
Kan jeg handle i selvforsvar?
Hvordan kan jeg reagere på det?
Er der noget, jeg kan gøre for at angribe og straffe de ansvarlige?"
Så vi granskede de beføjelser, der var omfattet af loven,
og som fulgte med hans status som øverstkommanderende.
Det giver præsidenten meget store magtbeføjelser,
og især i tilfælde af selvforsvar efter angrebet på vores nation.
Præsidenten vidste, der skulle være et militært modsvar.
Spørgsmålet var, om det krævede Kongressens bemyndigelse.
Det her var ikke en normal krigssituation.
Kan man erklære krig mod en terrorgruppe?
Har man en institutionel forståelse af, hvad det betyder?
Skal vi gå til Kongressen for at føre krig mod en terrorgruppe?
Præsidenten ville have Kongressens samtykke,
og man diskuterede, hvad det betød.
Han kunne måske have handlet uden deres samtykke,
men han ønskede det.
Så vi måtte udarbejde et forslag, som Kongressen kunne forholde sig til,
både Huset og Senatet.
Det hele handlede om brugen af magt.
Denne bemyndigelse til at anvende militær magt
ville kræve Kongressens støtte, både politisk og økonomisk.
Det ville også udvide præsidentens beføjelser som øverstkommanderende.
TILLADELSE OM BRUG AF MILITÆR MAGT AUMF
Jeg lod min stedfortræder Tim Flanagan
udarbejde denne AUMF i samarbejde med Kongressens rådgivere.
Det ville bekræfte præsidentens beføjelser
som øverstkommanderende, og det var vigtigt for os.
Det gav os mulighed til at forfølge al-Qaeda samt de,
der havde hjulpet eller skjult dem i forbindelse med angrebene.
Så det er en ret bred bemyndigelse.
I dag besøgte Kongreslederne resterne af Pentagon,
og de lovede, at præsidenten ville få sin vilje.
Men bag kulissen er visse bange for,
at det vil give præsidenten alt for vidtgående beføjelser.
Dette beslutningsforslag skal tillade brug af væbnede styrker
mod alle dem, der planlagde, godkendte, støttede,
hjalp eller tog del i angrebene
samt hjælpe med at forhindre en fremtidig terrorhandling.
Mange Kongresmedlemmer tænkte:
"Hvad gør vi? Hvordan gør vi det? Hvad er det rette svar?"
Regeringen sendte os et udkast angående tilladelsen om brug af magt.
En stor del af diskussionen efter 9/11 handlede om den tilladelse.
AUMF er tilladelsen til at bruge militær magt.
I dette tilfælde var det 60 ord.
Der stod: "Præsidenten har tilladelse til at bruge magt."
Der var ingen præcise detaljer.
Der stod bare: "Mod enhver nation, organisation,
allierede styrker eller individer med tilknytning til terrorangrebet."
Hvis præsidenten vil føre krig,
skal det til debat og overvejelse i Kongressen.
Hvis vi beslutter, at det er rimeligt og forsvarligt,
og at det er nødvendigt af nationale sikkerhedsinteresser,
så stemmer vi for.
Men den AUMF var alt for bred.
Den omtalte slet ikke al-Qaeda.
Jeg blev ved med at gentage: "Nej, det er for bredt."
Men mange svarede: "Ja, men det er nødvendigt."
Jeg sagde: "Det handler om forfatningen.
Vi kan ikke give nogen præsident de beføjelser."
Den debat fandt sted på samme tid
som mindehøjtideligheden i National Cathedral.
14. SEPTEMBER 2001 KL. 12 MIDDAG
Det var en regnvejrsdag.
Jeg tog hen til katedralen,
og den ledende præst var pastor Nathan Baxter.
Han sagde:
"Lad os ikke blive det onde, som vi fordømmer."
Det var i det øjeblik, jeg besluttede mig.
Jeg kunne ikke give nogen præsident en så ubegrænset bemyndigelse.
14. SEPTEMBER 2001 KL. 14.44
Jeg giver min støtte til dette forslag.
De civiliserede samfund har længe forsøgt at stoppe brugen af vold.
Men de, der begår terrorisme, og de stater, der huser terrorister,
er det civiliserede samfunds fjender.
De forstår kun brugen af magt,
og det er på tide at tale til dem på deres sprog.
Dette udkast foran os giver præsidenten bemyndigelse
til at anvende fuld amerikansk militærmagt i udlandet.
Vi kommer efter jer,
og helvedes raseri kommer med os.
Jeg var den eneste i Huset og Senatet,
der stemte "nej" til tilladelsen om at bruge militær magt
i forhold til 9/11.
-Ingen andre i Senatet? -Nej, ingen.
Repræsentanten for Californien får nu taletid i halvandet minut.
Ærede formand og medlemmer. Jeg rejser mig med et tungt hjerte.
Det er tynget af sorg for de familier og pårørende,
som blev dræbt og såret.
Kun tåber og hjerteløse personer vil ikke kunne forstå den sorg,
der har ramt vores folk og millioner andre i hele verden.
Den 11. september forandrede verden.
Vores dybeste frygt hjemsøger os nu.
Men jeg er overbevist om,
at en militær indgriben ikke vil forhindre
yderligere terrorhandlinger mod USA.
Lige bagefter modtog jeg dødstrusler og…
I vil ikke vide, hvad der skete.
Men jeg kan sige så meget,
at jeg fik over 60.000 e-mails, telefonopkald og breve.
Omkring halvdelen af disse var dødstrusler og fjendtlige bemærkninger.
Folk kaldte mig for en forræder, og mange mente, at jeg skulle hænges.
De her følelser er normale. Det er en del af menneskets natur.
Men vi skal også afbalancere det med rationelle overvejelser.
Vi må sikre os, at vi ikke træffer irrationelle beslutninger,
når vores følelser er så stærke.
Mange mener, at når du udtrykker din uenighed,
så begår du forræderi, når den nationale sikkerhed er i fare.
Men jeg mener, det netop er der, at nogen burde sige fra.
Det er der, at de folkevalgte embedsmænd skal hæve sig over vreden
og bevare en rationel tankegang og reaktion.
Og vi kunne ikke sende disse tropper i krig for evigt.
De militære scenarier, som præsidenten har, er omfattende.
En højtstående officer i militæret har fortalt ABC News,
at det også omfatter landtropper.
Den 14. september ankom jeg til det ovale kontor meget tidligt.
Præsidenten kom hen til mig, da folk forlod rummet, og sagde:
"Andy, jeg vil indkalde krigsrådet i morgen i Camp David."
FREDERICK COUNTY, MARYLAND
De vigtigste parter var der, og det omfattede advokater,
direktøren for FBI, forsvarsministeren,
udenrigsministeren og vicepræsidenten.
Og der var ingen tvivl om, at vi var klar til at gå i krig.
Men hvad betyder det?
Præsidenten sagde: "Jeg vil ikke affyre dyre missiler og ramme et telt.
Det er ikke det resultat, vi vil opnå."
Så det førte til en ivrig diskussion.
Præsidenten talte med alle verdens ledere.
Han sagde: "Det er nu, I skal være med os eller mod os.
Hvis I ikke er med os, er I mod os."
Under vores tårer skjuler sig Amerikas stærke beslutsomhed
for at vinde krigen. Og vi vinder den.
20. SEPTEMBER 2001
Amerikanerne spørger: "Hvem har angrebet vores land?"
De beviser, vi har samlet,
peger på et løst netværk af tilknyttede terrororganisationer,
kendt som al-Qaeda.
Ledelsen i al-Qaeda har stor indflydelse i Afghanistan,
og de støtter Taliban-regimet, der kontrollerer det meste af landet.
I Afghanistan ser vi al-Qaedas vision for verden.
Alle havde tillid til, at vi nok skulle vinde den krig.
Der var ingen tvivl, men hvor længe ville det tage?
Afghanistan var en kompleks udfordring for den amerikanske hær.
Det er en indlandsstat på den anden side af Jorden.
Der er naturlige barrierer
såsom stejle bjergkæder over halvdelen af landet.
Det grænser op til lande,
der har et anstrengt forhold til USA, hvis der er et forhold.
Pakistan og Iran.
Tidligere sovjetiske republikker som Tadsjikistan og Kina.
Så hvordan får man overhovedet styrkerne derind?
Det eneste forsvar mod terrorisme er at angribe.
Man skal føre krig på deres territorium.
Hvordan gør man det?
Man gør det ikke med traditionelle midler,
men med ukonventionelle midler.
Og der er tydeligvis kræfter til stede,
der er ivrige efter at befri landet fra al-Qaeda
og befri det fra talibanerne.
Det, der i sidste ende begyndte at tage form på Pentagon og i CIA,
var en plan om at gøre brug af afghanske oprørere.
Det blev Den Nordlige Alliance.
TRÆNINGSLEJR FOR DEN NORDLIGE ALLIANCE
Lederen af den bevægelse
var en modig kriger i kampen mod den sovjetiske besættelse,
nemlig Ahmed Shah Massoud.
Massoud blev forgudet af sine følgere og af en god grund.
Han var en frygtet anfører på slagmarken.
Han holdt talibanerne i skak mange steder i det nordlige Afghanistan.
TIDLIGERE AFGHANSK VICEPRÆSIDENT BROR AF AHMAD SHAH MASSOUD
Hvordan var det egentlig at arbejde sammen med din bror?
Jeg følte, at min bror var en ægte helt.
Han handlede altid med ære og gav befolkningen mere selvtillid.
Det føltes, som om vi havde en mester, der aldrig kunne blive besejret.
Min bror havde et meget stærkt moralsk kompas,
og han var en meget religiøs mand.
Han ønskede kun at befri Afghanistan.
Mens Taliban var ved magten, var der stor fattigdom i landet,
og der var ingen uddannelse.
Folk havde ingen sygesikring, og økonomien var i bund.
Der var ikke nogen regering.
De ville bare undertrykke folk.
De misfortolkede også religionen.
Det eneste, de talte om, var at undertrykke kvinderne
og at knægte ytringsfriheden.
Det var et diktatorisk, religiøst system.
Derfor var Afghanistan på vej ind i en alvorlig krise.
Det var blevet et arnested for terrorisme,
men også for narkosmugling.
Min bror og nogle grupper nordfra
besluttede at danne en koalition for at bekæmpe Taliban.
11. SEPTEMBER 2001
9. SEPTEMBER 2001
Et par dage før 9/11-angrebene
ankom to selvmordsbombere, forklædt som vestlige journalister,
for at interviewe Massoud.
Men inde i deres videokamera var der en kraftig bombe,
og Massoud blev myrdet.
Det var et genialt taktisk træk af bin Laden og al-Qaedas ledere
at eliminere deres vigtigste rival
og den vigtigste trussel på slagmarken mod Taliban
og mod Mullah Omars styre.
De indså, at hvis amerikanerne skulle gå til angreb på Afghanistan,
så ville en som Massoud være en vigtig allieret for dem.
Al-Qaeda sammen med Taliban mente,
at den største forhindring
i at gøre landet til centrum for international terrorisme
var min bror Amir Sahib Ahmad Shah Massoud.
Derfor besluttede de sig for at skaffe sig af med ham.
På tidspunktet for 9/11-angrebene
blev omkring 90% af Afghanistan kontrolleret af Taliban.
Det vil altså sige, der kun var ti procent tilbage
i den nordlige del.
Så da angrebene skete,
sagde min redaktør på The New York Times:
"Du skal til det nordlige Afghanistan.
Jeg ved ikke hvordan, men gør det."
Jeg fløj til Tadsjikistan
og kom ind i det her lillebitte område, der var under kontrol af Alliancen.
Og der var en frontlinje,
der mindede om første verdenskrig.
Man kunne se talibanerne 300 meter væk.
De sad i skyttegravene.
Så kom B-52'erne.
Jeg havde lejet en form for mudderhytte,
og jeg var heldig, for den havde vinduer.
Jeg mener, at klokken var cirka fem om morgenen.
Jeg blev vækket af ruderne, der rystede.
Det føltes som et jordskælv.
Jeg troede, det var et jordskælv. Det er en meget aktiv jordskælvszone.
Det var bomber.
Jeg kiggede over mod talibanernes position,
og B-52'erne smed bomber op og ned over hele deres linje.
Man kunne se de her gigantiske sorte ringe.
Der var kondensstriber over hele himlen på grund af B-52'erne.
Det lignede moderne kunst.
De kredsede rundt deroppe og smed bomber på 900 kilo.
De bombede hver dag i adskillige dage,
og til sidst brød det talibanernes linje.
13. NOVEMBER 2001
DEN NORDLIGE ALLIANCE INDTAGER KABUL DEN 13. NOVEMBER 2001
Talibanerne satte sig op i deres biler med deres våben
og kørte sydpå til deres religiøse base i Kandahar.
Taliban-regimet var etableret i Kandahar.
Det sidste slag skulle slås der.
I december 2001
troede USA, at bin Laden var i Bora Bora-bjergene.
Der kommer efterretninger til de amerikanske og afghanske styrker.
Men af en mystisk grund sender USA ikke
et stort kontingent af SOF-enheder
for at fange eller dræbe bin Laden.
Det overlader man til en broget flok af afghanske krigere
og nogle få amerikanske rådgivere.
Det er tankevækkende.
Det er på mange måder uforklarligt, når hjernen bag 9/11-angrebene,
lederen af al-Qaeda,
var lige inden for den amerikanske hærs rækkevidde,
at vi ikke gjorde en større indsats for at pågribe ham.
Der var ingen højere mission
eller nogen vigtigere menneskejagt end at finde Osama bin Laden.
Han var mål nummer et og den mest jagtede mand i verden.
Vi levede med bevidstheden om, at det kunne ske igen.
At vi kunne blive udsat for et lignende angreb.
Man siger, han bor i en hule,
eller at han er død.
Andre siger, han er i Pakistan.
Jeg ved bare, at han er på flugt.
Tekster af: Rikke Schultz