Bylo krásné podzimní ráno
a mě čekala porada štábu v Pentagonu.
Pentagon je velká budova. Je obrovská.
Víme, že je to jedna z největších kancelářských budov na světě.
Je tam pět křídel, pět prstencových chodeb, pět pater.
V té době jsem pracovala ve druhém patře na chodbě E,
což byla nejkrajnější chodba v Pentagonu.
Řekla jsem manželovi: „Mám zpoždění, musím letět,
protože mám v devět poradu.“
A všechny jsem políbila a řekla: „Uvidíme se večer.“
Takže na poradě štábu nás bylo přibližně šestnáct.
A když jsem přišla na řadu,
ozvala se ta nejhlasitější rána, co jsem kdy slyšela.
A setmělo se to.
9.37 VÝCHODNÍHO ČASU
51 MINUT PO PRVNÍM ÚTOKU NA SVĚTOVÉ OBCHODNÍ CENTRUM
V místnosti byla taková tma,
že člověk neviděl vlastní ruku před obličejem.
Věděla jsem, že jsem na pravé straně stolu.
Když jsem přišla k sobě, byla jsem na levé straně stolu.
Nevím, jestli mě to odhodilo na druhou stranu stolu,
ale vím, že tam jsem původně neseděla.
Seděla jsem na pravé straně stolu.
Panebože.
Díváme se na živé záběry z Washingtonu
a z Pentagonu stoupá kouř.
V tu chvíli
naskočil mozek a já řekla: „Musím odsud pryč.“
Na místě,
kam dopadlo letadlo, právě vypukl požár.
Začala jsem se plazit.
Když jsem se plazila ze dveří, někdo mě zezadu chytil za kalhoty
a já řekla: „Kdo je to?“ A ona řekla „Lois.“
A já řekla: „Pojď, Lois. Zůstaň se mnou.“
Nevěděla jsem, že za Lois jsou ještě další lidi.
Takže jsem se plazila Pentagonem,
kde jsou kóje.
Tak jsem se podplazila do jedné kóje a řekla: „Musíme se ukrýt.“
A ona se zastavila a povídá: „Dál už nemůžu.“
A já říkám: „Lois, musíš. Já tě odsud musím dostat.“
Pardon.
Říkám: „Nemůžu tě tady nechat.
Nemůžu tvým dětem říct, že jsem tě tu nechala.“
A ona řekla: „Já už dál nemůžu.“
Řekla, že se jí na nohy lepí silonky,
protože podlaha úplně žhnula.
Tak jsem řekla: „Vylez mi na záda, odnesu tě.“
V tu chvíli jsem to chtěla vzdát.
Ale věděla jsem, že nemůžu, protože mám s sebou další lidi.
A říkala jsem si: „Bože, prosím. Pomoz nám odsud.“
Hlavou mi běželo hlavou jen tohle:
„Já jsem je sem dovedla. Všichni tu umřeme.“
Byl tam jeden voják, já a můj nadřízený plukovník.
A bušili jsme do jednoho okna.
Okno se otevřelo
a já viděla, že dole jsou nějací lidé.
Volali: „Skočte! Chytíme vás!“
Toho mladého vojáka jsme s plukovníkem spustili z okna dolů,
protože byl ošklivě popálený.
Takže on byl první, koho jsme spustili.
Lois byla další, koho jsme z toho okna spustili.
A za ní šla další žena.
Došla k oknu a…
Podívala se mi přímo do očí a řekla: „Já mám strach.“
A já řekla: „Ale já vás odsud musím dostat.“
A ona: „To nezvládnu.“ A já: „Zvládnete.“
Takže jsem jí doslova odtrhla prsty z římsy a nechala ji spadnout.
Dole ji chytili,
takže jsme v okně zbyli já a plukovník.
A on řekl: „Tak jo, teď my.“
A já mu řekla: „Pane, když budeme potichu,
možná ještě někoho uslyšíme a můžeme se pro ně vrátit.“
Takže jsme spolu seděli v tom okně
a bylo tam ticho. Nebylo vůbec nic slyšet.
Začali jsme ječet a křičet
a bouchat do okna, ale nikdo nepřišel.
A tehdy mi dal rozkaz.
Řekl: „Plukovnice, okamžitě vylezete z toho okna.“
Jediný rozkaz v mé vojenské kariéře, který jsem nechtěla uposlechnout.
Věděla jsem, že jsou tam pořád lidi.
Ale věděla jsem, že musím.
A jak jsem se přesunovala k oknu,
nakonec jsem z něj vypadla
a co se dělo pak, si už nepamatuju.
Silně jsem se nadýchala kouře.
Na zádech, na pažích a nohách jsem měla popáleniny.
Zbytek příběhu mi dopověděly zdravotní sestry.
Jedna sestra mi řekla: „Mysleli jsme, že to nepřežijete.“
Prý jsem upadla do bezvědomí.
Řekla: „Odnesli jsme vás na triáž,
která probíhala mimo Pentagon.“
A pak řekla:
„Tahle žena to nepřežije. Musí do nemocnice.“
Naložili mě do dodávky, která jela kolem.
Mávli na dodávku a naložili mě dozadu.
Do osobní dodávky?
Ano, do osobní dodávky, která projížděla kolem Pentagonu.
Mávli na ni a naložili mě dovnitř
a ta sestra tam nasedla se mnou.
Nadále se mě pokoušeli resuscitovat.
Vzpomínám si, že jsem otevřela oči
a tím to skončilo.
DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
2. ČÁST NEBEZPEČNÉ MÍSTO
Stále máme protichůdné zprávy o velikosti letadla.
Očitý svědek nám řekl,
že viděl malé letadlo, když přecházel most na 14. ulici.
9.28 VÝCHODNÍHO ČASU DEVĚT MINUT PŘED ÚTOKEM NA PENTAGON
United 93,
provoz na jedné hodině, 12 mil východně, tři sedm nula.
Nulový kontakt. Hledáme vás, United 93.
- Hej! - Hej!
Haló! Pomozte nám někdo!
Volal někdo Cleveland?
Let United 93 měl také plně natankováno.
Mířil do San Franciska.
Měl zpoždění a odstartoval jen pár minut předtím,
než let American 11 narazil do Severní věže.
Mayday! Běžte pryč!
Všichni tu umřeme!
Máte let United 93?
United 93, jižně od Chardonu? Sestoupil.
- Cože? - Zdá se, že sestoupil.
Myslím, že ne. United 93, ověřte tři pět nula.
United 93, Cleveland.
Jestli slyšíte, ozvěte se.
LET 93 PITTSBURGH
Únosci letadel vysílali svou radiokomunikaci
a nejspíš se domnívali,
že to vysílají jen do kabiny letadla,
ale vysílali to do leteckého dispečinku.
9.32
HLAS ÚNOSCE
…prosím, posaďte se a zůstaňte sedět.
Máme na palubě bombu, takže…
9.32 VÝCHODNÍHO ČASU
PENSYLVÁNIE
WASHINGTON D.C.
Dostáváme zprávy, že se Bílý dům evakuuje.
Nevíme přesně, co to rozhodnutí zapříčinilo.
Toto se děje necelou hodinu
po dvojím výbuchu v New Yorku ve Světovém obchodním centru.
Došlo k zásadnímu vývoji událostí.
Federální úřad pro letectví zrušil veškerý letecký provoz nad celým územím USA.
Letecká doprava nad celou zemí byla paralyzována
teroristickými útoky.
Letiště se evakuuje.
- Musí jít domů. - Dobře.
Možná, že teroristé unášejí letadla
a míří s nimi na známé budovy
i v jiných městech. Kdo ví?
Dostáváme také zprávy z Kapitolu,
že se evakuuje i ministerstvo financí.
Později jsme zjistili, že let 93
mířil buď na Bílý dům nebo na Kapitol.
Převládal spíš názor, že na Kapitol.
Policisté v Kapitolu začali křičet: „Evakuace!“
Vyběhli jsme z Kapitolu
a já se ptala ochranky, kam mám jít,
a oni řekli jen: „Prostě běžte.“
A já se ohlédla a viděla z Pentagonu stoupat všechen ten kouř.
N599-UA „UNITED 93“
Miláčku, jsi tam?
Jacku, vezmi to, lásko.
HLAS PASAŽÉRKY Z LETU UNITED AIRLINES 93
Dobře. Jen jsem ti chtěla říct, že tě miluju.
Máme tu v letadle menší problém.
Chci říct, že tě miluju.
Řekni prosím dětem, že je mám moc ráda.
A moc mě to mrzí, lásko.
Doufám, že tě ještě někdy uvidím, lásko.
Na palubě letu 93
se cestující, kterým se povedlo dovolat se
svým blízkým na zemi, dozvěděli,
co se stalo v jiných letadlech.
A skupina odvážných pasažérů se rozhodla vzít kokpit útokem.
OKRES SOMERSET
A to letadlo spadlo v okrese Somerset v Pensylvánii
poblíž Shanksville.
Všech 40 lidí na palubě zahynulo.
10.15 VÝCHODNÍHO ČASU
Let United 93. Už o něm máte informace?
Jo. Je dole.
- Je dole? - Ano.
- Kdy přistál? Bylo potvrzené, že… - Nepřistál.
- Havaroval? - Ano. Severovýchodně od Camp Davidu.
- Severovýchodně od Camp Davidu. - Poslední zpráva.
Nevědí přesně kde.
Často s úctou vzpomínám na cestující z letu 93,
protože navedli letadlo k zemi, a zachránili tak spoustu životů
včetně toho mého.
V letu 93 byla Wanda Greenová,
což byla sestřenice mého náčelníka štábu, Sandré Swansona.
Takže mě to osobně zasáhlo,
protože Wanda byla jedna z těch, kdo převzali iniciativu
a zařídili, aby to letadlo nespadlo na Kapitol.
Byla to pro mě ta nejosobnější a nejtragičtější chvíle.
Jsou to hrdinové a hrdinky,
jejichž památku a životy si připomínám každý den.
Střípky celého příběhu se začínají skládat dohromady.
Musím říct, že jsem za 30 let novinářské kariéry
nikdy nic podobného neviděla.
Nikdy jsem nereferovala o události takových rozměrů.
Zatím víme toto.
Těsně před devátou ráno východního času
do jedné ze dvou věží Světového obchodního centra
narazilo letadlo.
O pár minut později
narazilo do druhé věže další letadlo.
Oba mrakodrapy jsou v plamenech.
- To snad ne! - No tak.
Měli bychom jít pryč.
Dobře. Jsme na schodišti „B“ ve věži č. 2 ve 48. patře.
HLAS NEZNÁMÉHO HASIČE
Mayday!
JIŽNÍ VĚŽ
Kdo to volá?
Z vysílačky se ozvalo: „Mayday! Utečte z budovy.“
Najednou se Severní věž začala prudce třást.
Zničehonic se ozval rachot.
Všechno se třáslo
a znělo to jako hromobití krát dvacet.
Byl to podivný, hrozný, děsivý zvuk.
SEVERNÍ VĚŽ
Vzpomínám si, že na nás padaly kachlíky ze stropu.
Do naší kanceláře se začal hrnout kouř.
Netušili jsme, co se děje, ale utíkali jsme, co nám síly stačily.
Kouř se tam už hrnul odevšad
a byl tak hustý,
že bych vás odsud asi neviděl.
JIŽNÍ VĚŽ
Ještě jsme to nevěděli, ale dělo se to, že se Jižní věž hroutila.
9.59 VÝCHODNÍHO ČASU
HODINU A TŘINÁCT MINUT PO PRVNÍM ÚTOKU
Panebože!
Do prdele!
Rychle pryč!
Do prdele!
Právě došlo k obrovskému výbuchu.
Vidíme, jak tu stoupá hustý, černý kouř.
A řeknu vám, že druhou věž momentálně nevidím.
Doufám, že to přežiju.
Řítí se to na mě.
Už je to tady. Schovávám se za auto.
Jižní věž se zhroutila první, i když byla zasažena až druhá.
Začal jsem utíkat a najednou mě
zahalila obří koule bílého kouře jako mrak kobylek.
Nic jsem neviděl. Tak jsem upadl.
A prostě jsem tam ležel.
Takže jsem nic neslyšel ani neviděl.
Po Liberty Street běželi lidé.
Liberty Street přechází v Maiden Lane, a tam jsme měli kanceláře,
a lidé běželi nahoru po Liberty Street.
A pronásledoval je oblak bahna, který vypadal,
jako by měl pusu.
A ten oblak je pohltil, jako by je spolkl.
Utíkejte!
Sakra! Dobře. Ještě ne.
- Anthony! Jsi v pořádku? - Jo.
Pustíte mě dovnitř, prosím? Panebože!
Panebože!
Pozor.
Vidíte, jak se na vás valí ten oblak,
a napadá vás jen: „Do prdele!“
KANÁL 4
Ustoupil jsem ke dveřím do kanceláře, a v tom okamžiku
ten oblak udeřil na budovu, a ta se začala třást.
Bylo slyšet praskání skla.
Ty vole.
Všichni křičeli a v tu chvíli to byl čirý chaos.
A v tom mi došlo, že nevím, kde jsou mí agenti.
Od útoku na budovy se neozvali.
A tak se dívám z okna a říkám:
„Nevím, kde jsou. Někdo z nich je určitě mrtvý.“
Jak vysvětlím jejich matce, manželce, dceři nebo dítěti,
že jsem dopustil, aby se dostali do téhle situace,
a oni jsou teď mrtví?
Jsou to lidé, u kterých jsem možná byl o víkendu na grilovačce.
Jak jsem tam ležel,
měl jsem pocit, že ten oblak prořízl paprsek světla.
Tak jsem si řekl: „Možná jsem mrtvý a možná si pro mě přišel Bůh.“
A najednou se ten oblak rozestoupil jako Rudé moře.
A tehdy jsem uslyšel, jak lidi křičí a ječí: „Pomoc!“
Hej, Mikeu! Mikeu, tady jsem!
Konečně jsem si utřel obličej.
Byl jsem omámený.
Popadli jsme dva lidi, kteří byli v šoku, a donutili je jít s námi.
Byli od hlavy až k patě pokrytí sazemi.
Došli jsme až ke knihkupectví Borders.
Pomocí sekery jsme se dostali do obchodu a vyšli ven na Church Street.
Když jsem konečně uviděl oblohu,
otočil jsem se
a neviděl jsem Jižní věž.
A poprvé jsem si začal uvědomovat,
co se nejspíš stalo
před pouhými 15 nebo 10 minutami.
Uvědomil jsem si, že došlo k obětem na životech.
Modlil jsem se, aby těch devět lidí, které jsem měl na starosti,
mezi těmi obětmi nebylo.
Moje věž pořád stála, Severní věž,
měla v sobě obří díru přes několik pater,
ze které šlehaly plameny a kouř.
Slyšel jsem varování, že máme opustit budovu.
Takže jsem věděl, že uvnitř věže není bezpečno.
Nevěděl jsem, co je to za nebezpečí, ale věděl jsem, že musíme pryč
a že jsme ztratili spojení.
V 19. patře nás zastavil jeden hasič,
který vyšel z chodby a řekl:
„Na konci téhle chodby mám houf civilistů.
Nechtějí odejít. Musíte mi pomoct.“
Tommy, dobře poslouchej.
Posílám ti všechny zraněné do 40. patra.
Musíš je dostat dolů k výtahům.
Přijde k tobě asi deset až patnáct lidí.
Ano. Dobře.
Deset civilistů jde dolů.
Někteří chlapi se chovali nesmírně obětavě a říkali:
„Půjdu poslední, abych se ujistil, že všichni opouštějí budovu.“
Složil jsem přísahu a věřím, že má smysl.
Přísahal jsem, že budu pomáhat lidem, i kdyby mě to mělo stát život.
Bylo to pro nás všechny nové.
Neexistoval žádný návod.
Šli jsme do té chodby
a světla už nefungovala,
ale nouzové osvětlení ano, takže tam jistá viditelnost byla.
Na zemi jsem spatřil velkého muže.
Řekl jsem strážníkům, ať ho chytnou za nohy,
my ho chytneme za ruce a odtáhneme ho.
To jsme udělali.
Táhli jsme ho přes troje schody
a dostali se do vestibulu.
Když jsme tam dorazili, někdo řekl, ať počkáme,
že z oken skáčou lidi.
Někdo padá… Z oken padají lidi.
- Panebože! - Panebože!
Lidé, kteří uvízli nahoře, neměli na vybranou.
Mohli buď vyskočit nebo uhořet k smrti, protože neměli jak uniknout.
To mě trápí. Utkvělo mi to… To si neumíte představit.
Když jsme vyšli na nádvoří, byla tam bílá tma.
Člověk viděl maximálně tři až pět metrů před sebe.
Můžu to srovnávat jen s chůzí ve vánici.
A pak jsme slyšeli další hlasitý zvuk.
Byl to takový rachot,
že jsem si ponejprv pomyslel, že je to další letadlo.
Udělal jsem dva kroky a pak se kolem udělalo černo
a všechno zahalil hustý černý kouř.
10.28 VÝCHODNÍHO ČASU
Panebože.
Já nemám slov.
Udělal jsem další dva kroky a pak jsem se schoulil do klubíčka.
A v tu chvíli jsem si pomyslel,
že za tím kouřem bude ohnivá koule
a rozloučil jsem se s životem.
Myslel jsem si, že je po mně.
Hlavou mi prolétlo pár věcí, loučil jsem se s rodinou.
Myslím, že jsem neslyšně řekl sbohem své manželce a…
A pak jsem se modlil za to,
aby to bylo rychlé a bezbolestné.
Katastrofa na jižním cípu Manhattanu.
A pak jsem si řekl: „Najdi telefon. Musíš najít telefon.“
V opuštěné stanici metra na Canal Street
jsem konečně našel funkční telefon
a spojil se s manželkou.
STEPHEN A ROSEMARY KERNOVI SVĚTOVÉ OBCHODNÍ CENTRUM - 1982
Sesypal jsem se.
A na druhé straně linky to bylo stejné.
Takže jsme si nejspíš dost dlouho nic neřekli.
Stačilo nám, že o sobě zase víme.
To bylo nejdůležitější.
Na zem spadla spousta popela.
Vypadalo to skoro jako sněžení,
tak měkce ten popel dopadal na zem.
A byli tam lidé, kteří se tam potáceli v mrákotách.
Kdybych to měl k něčemu přirovnat,
vypadali jako ze seriálu Živí mrtví,
protože když jsem se někoho zeptal, kdo je a kam jde,
většina mi to nebyla schopna říct.
ABC 7 NY
Měl jsem velké potíže s dýcháním.
V hrdle mi uvízly úlomky suti.
Jako by mi někdo do krku nacpal ponožku.
Nakonec jsme narazili na náčelníka z odboru bezpečnosti,
který nám naznačil, že už se nedá nic dělat.
Řekl nám: „Obě věže se zhroutily.“
A ještě: „A vy jste to přežili.“
Ve Světovém obchodním centru č. 6 je budova celnice.
Je tam převis, a já byl v tom převisu.
Takže střed budovy byl napadrť, ale oba kraje vydržely
a já byl pod jedním z nich.
Vím, že několik policistů, kteří byli za námi, zahynulo.
Rozsah této katastrofy zatím není možné pochopit.
Byl tam bar, kde byla spousta lidí,
kteří sledovali zprávy.
Pokusili jsme se tam vmáčknout
a pak jsme slyšeli mluvit prezidenta George Bushe.
Uviděli jsme záběry toho, co se stalo.
Že do Světového obchodního centra narazila letadla.
Tehdy jste se poprvé dozvěděl, že šlo o letadlo?
Poprvé.
Nevěděl jsem to. Neviděl jsem to.
Nevěděl jsem, co to bylo.
12.36 ODPOLEDNE
8.55 RÁNO
SARASOTA, FLORIDA
Jeli jsme na základní školu Emmy E. Bookerové,
kde se měl prezident sejít s druháky,
číst si s nimi a pak pronést proslov o tom,
že nikomu nesmí být odepřeno vzdělání.
Stál jsem u dveří do třídy,
kam se chystali vstoupit prezident s ředitelkou školy.
A jak tam stojím s prezidentem a ředitelkou,
Deb Loewerová, kapitánka námořnictva,
šéfka krizového štábu Bílého domu
a úřadující poradkyně pro národní bezpečnost
přišla k prezidentovi a řekla:
„Pane, zdá se, že do jedné z věží Světového obchodního centra v New Yorku
narazilo malé dvoumotorové letadlo.
Prezident, ředitelka i já jsme všichni reagovali úplně stejně.
„To je hrozná nehoda.
Pilot nejspíš dostal infarkt .“
Dobrý den.
Potom ředitelka školy otevřela dveře do třídy
a ona a prezident vešli do třídy.
A to byla jen nanosekunda,
protože pak mi kapitánka Loewerová řekla:
„Panebože.
Do druhé věže Světového obchodního centra narazilo další letadlo.“
…a teď přečtěte celé slovo.
- Běží! - Ano. „Běží.“
Důkladně jsem si promýšlel, co řeknu.
Pak jsem otevřel dveře do třídy a vešel jsem dovnitř.
A když žáci sahali pod lavice pro učebnice,
šel jsem dopředu, došel jsem k prezidentovi.
Neviděl mě přicházet.
Naklonil jsem se a zašeptal mu do pravého ucha:
„Do druhé věže právě narazilo další letadlo.“
Amerika byla napadena.“
Přijeli jsme na letiště v Sarasotě,
otevřely se dveře, vystoupili jsme z limuzíny
a mě zarazilo něco, co hrubě odporuje předpisům.
Motory prezidentského speciálu Air Force One už běžely.
Podle předpisů se motory nespouštějí,
dokud prezident není bezpečně na palubě.
Letadlo se rozjelo po ranveji ještě dřív,
než se zavřely dveře a prezident se usadil na svém místě.
9.56 VÝCHODNÍHO ČASU
Je to buď letoun amerického letectva nebo námořnictva, bojový letoun.
A hlídkuje v oblasti, které se říká „bezletová zóna.“
Všem letadlům bylo nařízeno přistát.
Prezidentovi volal viceprezident Cheney
a ptal se, jestli by prezident dal svolení pilotům stíhaček
sestřelit dopravní letadla,
pokud by jejich piloti odmítali plnit pokyny.
VICEPREZIDENT SPOJENÝCH STÁTŮ
10.31
Máme svolení.
Viceprezident nám dal svolení zasáhnout
a sestřelit je, pokud neodpoví, podle rozkazu velitelství.
To, že let 93 havaroval v Shanksville v Pensylvánii, jsme zjistili krátce poté,
co prezident vydal toto svolení.
Přiznávám, že některé z nás napadlo: „My jsme to letadlo sestřelili?“
Ale samozřejmě ne.
Ve vzduchu bylo cítit válku, ale člověk nesměl mít vlčí mlhu.
Válka byla v tónu hlasů.
V letadle byl pan prezident velice rozrušený,
protože chtěl letět do Washingtonu.
Řekl jsem: „Pane prezidente,
tohle rozhodnutí teď raději nedělejte. “
Mluvil jsem s pilotem. Mluvil jsem s agenty tajné služby.
Nechtěli se vracet do hlavního města.
Naštěstí jsme s sebou měli dva vojenské poradce.
Řekl jsem: „Chci výběr z možností. Chci odvézt prezidenta do bezpečí,
kde se můžeme rozhodnout, co se bude dít dál.“
Nakonec jsme přistáli na letecké základně v Barkdale.
Byli jsme paf z toho, jak blízko letí stíhačky,
které nás doprovázely na zem.
Dokonce jsme viděli tváře pilotů v kabinách.
Vyzývám americký lid, aby společně se mnou
upřímně poděkoval
všem lidem, kteří tvrdě bojovali,
aby zachránili naše spoluobčany,
a aby se se mnou pomodlil za všechny oběti a jejich rodiny.
Pak jsme se z Barksdale přesunuli na leteckou základnu Offutt v Nebrasce.
A když jsme dorazili do Nebrasky,
šli jsme do podzemního tunelu do velitelství strategického letectva.
Všude tam byly ploché obrazovky
a mluvili tam admirálové a generálové
a byla slyšet komunikace mezi Federálním úřadem pro letectví a armádou.
Prezident byl trochu rušivý element,
protože důstojníci nevěděli, jestli mají stát nebo sedět.
Šli jsme vedle, kde proběhla videokonference
s Washingtonem,
a poslechli jsme si George Teneta, Dona Rumsfelda, Dicka Cheneyho.
Získali jsme lepší vhled do toho,
co se děje ve Washingtonu na Andrewsově letecké základně.
16.33 VÝCHODNÍHO ČASU
Pak jsme se zas namačkali do Air Force One a letěli zpátky do Washingtonu.
A jak jsme tak v Air Force One seděli na pohovce a dívali se z okna,
poblíž Andrewsovy letecké základny
jsme spatřili, jak se z Pentagonu valí dým.
Prezident seděl hned vedle mě.
Řekl: „Tohle je tvář války 21. století.“
18.54 VÝCHODNÍHO ČASU
Cítil jsem nutkání být na svém místě,
když se ten večer vrátil vrchní velitel.
KAREN HUGHES ŠÉFKA TISKOVÉHO ODBORU BÍLÉHO DOMU
Bush vystoupil z vrtulníku,
přišel ke mně a Karen, pozdravili jsme ho, on neřekl ani slovo.
Jen kývl a šel přímo do Oválné pracovny,
která se připravovala na večerní televizní projev k národu.
Teroristické útoky mohou otřást základy našich největších budov,
ale nemohou se dotknout základů Ameriky.
Tyto činy drtí ocel,
ale nemohou narušit ocel amerického odhodlání.
Dával jasně najevo, že budeme reagovat.
Toto nelze připustit.
A v prezidentově mysli nebylo pochyb,
že to bude znamenat vojenskou akci.
Alberto Gonzales, šéf právního odboru,
už začal zkoumat, jaké všechny okolnosti
se musí zvážit předtím, než se vydáme do války.
Věděli jsme, že jde o teroristický útok a že jde o Al-Káidu.
USÁMA BIN LÁDIN
Na všech poradách Národní bezpečnostní rady jsem seděl
jako šéf právního odboru.
A mluvilo se tam o tom, že al-Káida asi plánuje něco velkolepého.
Okamžitě jsme věděli, že je to válka.
Tohle nebude záležitost pro policii.
Nenecháme jen na policii, na FBI, aby na to reagovali,
aby to vyšetřili.
Hodlali jsme použít armádu, FBI i policii.
21.00 VÝCHODNÍHO ČASU
Hodlali jsme použít všechny páky.
Hodlali jsme využít svou ekonomickou sílu,
opřít se o zahraniční vztahy po celém světě.
Tak jsme hodlali reagovat.
Bůh žehnej Americe,
kde domov svůj mám…
Všichni jsme šli na schody Kapitolu
postavili se tam a zazpívali „Bůh žehnej Americe“.
A všichni cítili pocit jednoty a chtěli tam být.
V zemi panoval strach, smutek, lítost, žal a vztek.
Byla to chvíle, kdy se dohromady propojila
spousta složitých emocí.
V mnoha ohledech taková jízda na horské dráze.
Samozřejmě, rodiny a komunity, které přišly o své blízké,
prožívaly především žal.
A strach a nejistota, co bude dál, byly také hmatatelné.
Ani my v Kapitolu jsme nevěděli, co se děje
a co bude dál.
Takže ten strach prožívali všichni.
A pak vztek, aniž bychom věděli na koho nebo na co, ale vztek.
Všichni včetně mě měli vztek na toho, kdo to udělal.
Zasloužili si, aby byli postaveni před soud.
Plakali jsme, truchlili jsme, hněvali jsme se, prožívali jsme bolest.
TŘI DNY PO ÚTOCÍCH
Celá Amerika dnes klečí na koleni
a modlí se za všechny, kteří zde přišli o život.
Neslyšíme vás!
Já vás slyším!
Já vás slyším, zbytek světa vás slyší
a lidé…
A lidé, kteří tyto budovy zbořili,
o nás všech také brzy uslyší.
Jeho náladu nejlépe vyjadřuje slovo „odhodlání“.
Měl jasný úkol.
Věděl, proč byl zvolen prezidentem. Kvůli téhle chvíli.
Toto je nepřítel, který napadá nevinné a nic netušící lidi,
a pak se běží schovat.
Ale nebude se moct schovávat věčně.
Prezident věděl, že celá akce by nebyla proveditelná
bez skutečnosti,
že Tálibán poskytl al-Káidě bezpečné útočiště v Afghánistánu,
aby ten útok úspěšně naplánovala.
A prezident se velmi rychle rozhodl,
že půjdeme nejen po pachatelích útoku,
ale také po těch, kdo jim poskytli útočiště, pomáhali jim útoky plánovat
a umožnili jim je provést.
Domnívali jsme se,
že abychom zničili Al-Káidu nebo ji aspoň oslabili,
bude zapotřebí uškodit Tálibánu.
HLEDÁ SE MRTVÝ NEBO ŽIVÝ USÁMA BIN LÁDIN
To, co jsem slyšela, bylo volání po pomstě.
Byl to vztek a pomstychtivost.
SVOBODU SI UBRÁNÍME
Chci pomstu.
Chci jim to oplatit.
Oni vědí, kdo za tím stojí.
Vědí, která země ty lidi podporuje.
Musejí jim srovnat ciferník. Tohle je absurdní.
Měli bychom je taky bombardovat.
Vážně.
Nepřítele je třeba vyhladit, s nepřítelem se nevyjednává.
Nemůžou s námi zametat.
Jsme národ číslo jedna. Chce to akci.
Chceme reagovat.
Takové útoky na Ameriku nikomu neprojdou.
Nejen ti, kdo poskytují teroristům útočiště,
ale všichni, kdo jim poskytnou
jakoukoli pomoc nebo podporu,
budou nyní čelit hněvu naší země.
Je to podle vás začátek války proti terorismu?
Věřím, že ano, a dá-li Bůh, tak i bude.
Nyní už vypršel čas na řeči a nastal čas jednat.
Jakožto právníků Bílého domu
„Co m udělat, abych ochránil Ameriku?
pan prezident zeptal:
„Co můžu udělat, abych ochránil Ameriku?“
Co můžu udělat v sebeobraně?
Co můžu udělat v reakci na tento útok?
Co můžu udělat, abych zaútočil na ty,
kdo jsou za ty útoky zodpovědní, a potrestal je?“
Rychle jsme prověřili prezidentovy krizové kompetence,
jak ze zákona, tak samozřejmě i z hlediska jeho ústavní pravomoci,
jakožto vrchního velitele,
což prezidentovi dává rozsáhlé pravomoci,
ale obvykle může v sebeobraně
jednat už den po útoku na Ameriku.
Prezident věděl, že podnikne vojenskou akci.
Otázka zněla, jestli potřebuje svolení Kongresu.
Tohle se vymykalo běžné struktuře války.
Můžete vyhlásit válku teroristické skupině?
Má Washington nějaké institucionální zakotvení toho,
co to znamená?
Musíme jít do Kongresu, abychom vyhlásili válku teroristické skupině?
Prezident chtěl získat souhlas Kongresu.
A proběhla debata o tom, co to vlastně znamená.
A mohl nejspíš tvrdit, že jejich souhlas nepotřebuje,
ale chtěl ho získat, takže jsme se snažili vytvořit něco,
na co by mohl Kongres reagovat,
jak Sněmovna, tak Senát.
Šlo o možnost použití síly.
Panoval obecný pocit, že souhlas s použitím vojenské síly
by signalizoval podporu Kongresu, jak politickou, tak finanční.
A posílilo by to prezidentovu ústavní pravomoc
jakožto vrchního velitele.
SPOLEČNÉ USNESENÍ
VEŘEJNÝ ZÁKON 107-40
Pověřil jsem svého zástupce Tima Flanagana vypracováním návrhu
Oprávnění k použití vojenských sil
a spoluprací s poradci v Kongresu.
Posvětila by se tím prezidentova ústavní pravomoc
k použití vojenské síly. Považovali jsme to za důležité.
Zákon byl dost široký, aby nám umožnil jít po al-Káidě
a po těch, kteří jí pomáhali
v provedení těch útoků.
Takže to byla dost rozsáhlá pravomoc.
Dnes si kongresmani prohlédli trosky v Pentagonu
a slíbili, že prezident dostane vše, oč požádá.
Ale za zavřenými dveřmi nekteří demokraté i republikáni cukají
před prezidentovou žádostí o rozsáhlé pravom oci.
Tento návrh usnesení z Bílého domu dává oprávnění k použití ozbrojených sil
proti všem, kdo útoky plánovali, schvalovali, připravovali,
spáchali je nebo při nich pomáhali,
a má předejít všem budoucím teroristickým činům.
Spousta členů Kongresu si říkala:
„Co budeme dělat? Jak to udělat? Jaká je vhodná reakce?“
Od vlády jsme dostali návrh Oprávnění k použití vojenské síly.
A velká část debaty po 11. září se točila kolem tohoto oprávnění.
AUMF je oprávnění k použití vojenské síly.
V tomto případě to bylo 60 slov.
A píše se tam: „Prezident má právo použít vojenskou sílu.“
Nespecifikovalo se tam, kde, kdy a jak.
Stálo tam jen: „Proti jakémukoli národu, organizaci, přidruženým silám
nebo jednotlivcům spojeným s 11. zářím 2001.“
Pokud si prezident myslí, že máme jít do války,
ať to oprávnění žádá od Kongresu, my to prodiskutujeme,
a pokud se rozhodneme, že je to rozumné a měli bychom to udělat,
že je v zájmu národní bezpečnosti Spojených států jít do války,
pak to Kongres odhlasuje.
Ale AUMF byl hodně široký zákon.
Vůbec se nezmiňoval o Al-Káidě.
Na schůzích jsem vždycky říkala: „Ne, ten zákon je moc široký.“
A spousta poslanců říkala: „Ano. Ale musíme ho přijmout.“
Pak jsem řekla: „Tady jde o ústavu.
Žádný prezident nemůže jen tak dostat nějaké oprávnění.“
Tyhle debaty se vedly ve stejnou dobu,
kdy se plánovala tryzna v Národní katedrále.
Nikdy na to nezapomenu. Byl to deštivý den.
Šla jsem do katedrály,
jejíž hlavou byl reverend Nathan Baxter.
Během smuteční řeči řekl:
„Nestaňme se sami zlem, které odsuzujeme.“
V tu chvíli jsem se rozhodla.
Nemohla jsem prezidentovi dát právo použít vojenskou sílu
v podstatě bez omezení.
14. ZÁŘÍ 2001 14.44 VÝCHODNÍHO ČASU
Dnes zde vystupuji na podporu tohoto usnesení.
Civilizovaná společnost se již dlouho snaží eliminovat použití násilí,
ale pachatelé terorismu a státy, které je ukrývají,
jsou nepřátelé civilizované společnosti.
Chápou jen použití síly
a nyní nastal čas přistoupit na jejich formu dialogu.
Usnesení, které máme před sebou, zmocňuje prezidenta,
aby využil plnou sílu americké moci v zahraničí.
Jdeme si pro vás
a s námi přijde pekelný hněv.
Byla jsem jediná ve Sněmovně nebo v Senátu,
kdo hlasoval proti Oprávnění k použití vojenské síly
kvůli 11. září 2001.
A v Senátu nikdo?
V Senátu nikdo.
Paní poslankyně z Kalifornie má na minutu a půl slovo.
Pane předsedo, kolegové, dnes před vás předstupuji s velice těžkým srdcem,
které je plné soucitu s rodinami a blízkými,
kteří byli tento týden zabiti a zraněni.
Jen ti nejbláhovější a nejbezcitnější lidé by nechápali žal,
který se zmocnil našeho národa a milionů lidí po celém světě.
11. září změnilo svět.
Nyní nás straší naše nejhlubší obavy.
Přesto jsem přesvědčena,
že vojenská akce nezabrání dalším činům mezinárodního terorismu
proti Spojeným státům.
Než jsem se vrátila do kanceláře, těch výhrůžek smrtí a…
Ani nechtějte vědět, co se stalo.
Ale podstatné je,
že jsem obdržela přes 60 000 e-mailů telefonátů a dopisů.
Asi 50 % z nich byly konkrétní výhrůžky smrtí
a jedovatosti, lidé mě častovali různými urážkami:
„Jsi zrádkyně, spáchala jsi velezradu. Měla bys viset.“
Je normální cítit emoce. To je součást lidské přirozenosti.
Ale také se to musí vyvážit racionálním myšlením.
POLICIE NEW YORK
Musíme mít jistotu, že neděláme iracionální rozhodnutí,
když máme rozbouřené emoce.
Spousta lidí si myslelo, že když nesouhlasíte,
dopouštíte se v době ohrožení národní bezpečnosti velezrady.
A já říkala: „Počkejte. Tehdy přece chcete, aby někdo nesouhlasil.“
Tehdy chcete, aby se vaši zvolení zástupci
povznesli nad vztek
a měli racionální argumenty a reakci.
A nemůžete do cesty zlu věčně posílat vojáky.
Vojenské scénáře, které má prezident k dispozici, jsou rozsáhlé.
Vysoký vojenský představitel řekl ABC, že zahrnují i pozemní jednotky.
14. září,
když jsem byl ráno v Oválné pracovně,
ke mně přišel prezident, když všichni odcházeli, a řekl:
„Andy, zítra chci svolat válečnou radu v Camp Davidu.“
OKRES FREDERICK MARYLAND
Byli tam nejvyšší činitelé, právníci,
ředitel FBI, ministr obrany, samozřejmě,
ministr zahraničí, viceprezident.
A nebylo pochyb, že se chystáme jít do války.
Ale co se tím vlastně myslí?
Prezident řekl: „Nechci vyslat raketu za milion dolarů
a trefit stan za pět dolarů.
O takovou reakci nestojíme.“
Takže proběhla vzrušená debata o tom, co se tím myslí.
Prezident oslovil všechny světové lídry.
Řekl: „Tohle je vaše šance být s námi, nebo proti nám.
Pokud nejste s námi, jste proti nám.“
Pod našimi slzami je silné odhodlání Ameriky
vyhrát tuto válku.
A my ji vyhrajeme.
20. ZÁŘÍ 2001
Američané se ptají: „Kdo napadl naši zemi?
Důkazy, které jsme shromáždili,
všechny ukazují na skupinu volně propojených teroristických organizací
známých jako al-Káida.
Vedení al-Káidy má velký vliv v Afghánistánu
a podporuje režim Tálibánu v ovládnutí většiny této země.
V Afghánistánu vidíme vizi al-Káidy pro celý svět.
Všichni pevně věřili, že z té války vyjdeme vítězně.
O tom nebylo pochyb, ale otázka zněla, jak dlouho to bude trvat.
Afghánistán představoval pro americkou armádu složitou výzvu.
Je to vnitrozemská země na druhém konci světa.
Z geografického hlediska je to oříšek.
Polovinu země lemují strmá pohoří.
Hraničí se zeměmi, které mají s USA napjaté vztahy,
pokud s nimi mají vůbec nějaké vztahy.
Pákistán, Írán,
bývalé sovětské republiky jako Tádžikistán, dále Čína.
Jak tam vůbec dopravíte vojenské jednotky?
Jediná obrana proti terorismu je útok.
Musíte prostě teroristy donutit k přímému boji.
Jak to provést?
Konvenčními prostředky to nejde.
Musíte použít nekonvenční prostředky.
A na území Afghánistánu zjevně operují síly,
které se třesou, aby zbavily svou zemi Al-Káidy
aby zbavily svou zemi Tálibánu.
V Pentagonu a v CIA se nakonec začal rýsovat plán,
který počítal se zapojením afghánských odbojových skupin,
které si říkaly Severní aliance.
VÝCVIKOVÝ TÁBOR SEVERNÍ ALIANCE
Vůdcem celého tohoto hnutí
byl statečný bojovník proti sovětské okupaci
jménem Ahmad Šáh Masúd
Masúd byl pro své stoupence modlou, ale mělo to dobrý důvod.
Na bojišti to byl obávaný vojevůdce.
Dokázal v mnoha částech severního Afghánistánu udržet Tálibán na uzdě.
AHMAD ZIA MASÚD
BÝVALÝ VICEPREZIDENT AFGHÁNISTÁNU BRATR AHMADA ŠÁHA MASÚDA
Jaké to bylo pracovat s vaším bratrem?
Cítil jsem, že můj bratr je skutečný hrdina.
Vždycky jednal čestně a dodával lidem hodně sebevědomí.
Zdálo se, že v něm máme bojovníka, který nikdy nebude poražen.
Můj bratr měl silný morální kompas
a byl silně nábožensky založený.
Vždy myslel na svobodu Afghánistánu.
V době vlády Tálibánu se rozšířila chudoba
a neexistovalo vzdělání.
Neexistovala zdravotní péče pro lidi, neexistovala ekonomika,
neexistovala žádná vláda.
Uměli jen utlačovat lidi.
Měli o náboženství zcela mylnou představu.
Jediné, o čem mluvili, bylo utlačování žen
a potlačování svobody projevu.
Byl to diktátorský náboženský systém.
Kvůli tomu se Afghánistán řítil do krize
a stal se centrem mezinárodního terorismu
a především pašování drog.
Můj bratr se společně se spojenci ze severu
rozhodl založit koalici pro boj s Tálibánem.
11. ZÁŘÍ 2001
9. ZÁŘÍ 2001
Pár dní před útoky z 11. září
se dva sebevražední bojovníci Al-Káidy převlékli za západní novináře
a šli dělat rozhovor s Masúdem.
Ve videokameře měli ukrytou obrovskou nálož
a Masúd byl zavražděn.
Od Usámy bin Ládina a vedení al-Káidy
bylo geniálním taktickým tahem, že odstranili svého úhlavního soka
a hlavní vojenskou hrozbu pro Tálibán
a vládu Muhammada Umara,
protože si uvědomili, že pokud Američané zaútočí na Afghánistán,
někdo jako Masúd pro ně bude životně důležitým spojencem.
al-Káida společně s Tálibánem věřili,
že největší překážku na cestě
k proměně Afghánistánu v centrum mezinárodního terorismu
představuje můj bratr, Amir Sáhib Ahmad Šáh Masúd.
A proto se rozhodli, že ho odklidí z cesty.
Po 11. září 2001
ovládal Tálibán asi 90 % Afghánistánu,
kromě zbylých 10 %, což byl tenhle malinký kousek území
na úplném severu Afghánistánu.
THE NEW YORK TIMES
Takže když došlo k těm útokům,
můj šéfredaktor v The New York Times mi řekl:
„Jeď do severního Afghánistánu za rebely.“
„Nevím, jak se tam dostat.“ „Zkus to.“
Letěl jsem do Tádžikistánu
a přešel do malé oblasti ovládané Severní aliancí.
Byla tam fronta,
která vypadala jako z 1. světové války.
Tři sta metrů za frontovou linií jste už mohli vidět táliby,
jak tam sedí v zákopech.
A pak přiletěly bombardéry B-52.
Měl jsem pronajatou chatrč z bláta,
která byla luxusní, protože měla okna.
Vzpomínám si, že mě jednou asi v pět hodin ráno
probudilo rachocení okenních tabulek.
Třásly se jako při zemětřesení.
Já si opravdu myslel, že je to zemětřesení. Je to tam běžné.
Byly to bomby.
Podíval jsem se na zákopy Tálibánu
a B-52ky bombardovaly jejich zákopy po celém obzoru.
Na obloze byly vidět obrovské černé kruhy.
Celé nebe křižovaly kondenzační stopy z bombardérů.
Vypadalo to jako moderní umění.
Kroužily tam nekonečně dlouho a shodily skoro tunu bomb.
To bombardování trvalo několik dní.
až došlo k prolomení tálibánské linie.
13. LISTOPADU 2001
DOBYTÍ KÁBULU SEVERNÍ ALIANCÍ 13. LISTOPADU 2001
Tálibové nasedli do svých náklaďáků, naložili lehké zbraně
a zamířili na jih na svou duchovní základnu v Kandaháru.
Tálibánský režim se zakopal v Kandaháru.
Tam se měla odehrát poslední bitva.
KANDAHÁR, AFGHÁNISTÁN
V prosinci roku 2001
si Spojené státy myslely, že obklíčily bin Ládina
v pohoří Tora Bora.
Americké i afghánské jednotky měly dost informací od rozvědky,
ale USA nepochopitelně nevyslaly
obrovský kontingent zvláštních jednotek,
aby se pokusily zajmout nebo zabít bin Ládina.
Nechali to na otrhané skupině afghánských bojovníků
s malým množstvím amerických poradců.
Je to nevysvětlitelné rozhodnutí.
Je v mnoha směrech nepochopitelné, že když měly americké jednotky na dosah
strůjce útoků z 11. září a vůdce Al-Káidy,
že jsme nevyvinuli větší úsilí, abychom je dopadli.
Na světě neexistovala prioritnější mise
ani důležitější hon, než dopadnout Usámu bin Ládina.
Byl to cíl číslo jedna, nejhledanější muž na světě.
Žili jsme v neustálých obavách, že se to může stát znovu,
že můžeme čelit dalšímu podobnému útoku.
Někdo říká, že je v jeskyni,
někdo říká, že je mrtvý
a někdo říká, že je v Pákistánu.
Já vím jen to, že je na útěku.
Překlad titulků: Petr Putna