‎ACEST SERIAL CONȚINE IMAGINI EXPLICITE
‎CARE POT FI DERANJANTE ‎PENTRU UNII TELESPECTATORI
‎AEROPORTUL INTERNAȚIONAL LOGAN ‎BOSTON, MASSACHUSETTS
‎AUDIO DIN 11 SEPTEMBRIE 2001
‎Zborul American 11, trafic intens ‎orbitează la nord de pistă, la 1.000 m,
‎menține 900, pista patru din dreapta.
‎Liber pentru decolare.
‎Ce dimineață frumoasă de marți a fost!
‎Cerul era senin, albastru, ‎fără pic de nori.
‎I se spune „senin total”.
‎Pe la ora opt, aeronava American 11 ‎a fost alimentată complet.
‎Pleca spre Los Angeles.
‎A părăsit Aeroportul Logan din Boston. ‎Știm că a fost deturnat.
‎American 11, ‎urcă și menține nivelul trei cinci zero.
‎VOCEA CONTROLORULUI DE ZBOR ‎CENTRUL BOSTON
‎American 11, ‎urcă și menține nivelul trei cinci zero.
‎American 11, Boston.
‎Aici Athens.
‎Aici Boston, am virat American 20 ‎la stânga.
‎Voiam să-l urc, dar nu răspunde.
‎Pare că virează la dreapta.
‎Controlorii au pierdut legătura,
‎dar teroriștii s-au ghidat ‎după fluviul Hudson spre New York.
‎Numărul trei din spate. ‎Carlinga nu răspunde.
‎Cineva e înjunghiat la clasa business.
‎Cred că s-a dat cu spray iritant. ‎Nu putem respira.
‎Nu știu. Cred că suntem deturnați.
‎Cum vă numiți?
‎Mă numesc Betty Ong.
‎Sunt numărul trei în Zborul 11.
‎Pasagerii de la clasa întâi sunt…
‎Însoțitoarea de zbor de la clasa întâi ‎și șefa de echipă au fost înjunghiate.
‎Nu putem ajunge în carlingă. ‎Nu se deschide ușa.
‎Ați mai sunat pe cineva?
‎Nu.
‎Cineva cere asistență medicală, ‎dar nu găsim un doc…
‎În 2001, lucram la World Trade Center,
‎în Turnul Sudic, Turnul 2.
‎Eram la etajul 101.
‎Cred că eram de patru sau cinci ani ‎în acea clădire.
‎Am început să lucrez la hotel în 1981.
‎Se numea Vista International,
‎apoi a devenit ‎Marriott International Hotel.
‎Eram inginerul hotelului, ‎mă ocupam de întreținerea clădirii.
‎În dimineața zilei de 11 septembrie, ‎am ajuns pe la șase, ca de obicei.
‎Pe la ora opt țineam ‎ședințele pe departamente,
‎când discutam pe scurt agenda zilei.
‎La acea ședință, șeful ne-a spus
‎că aveam la hotel niște clienți
‎nemulțumiți de camera lor.
‎Voia să ne ocupăm de ei.
‎Erau două doamne, Faye și Leigh Gilmore, ‎din Chicago.
‎Leigh suferea de scleroză multiplă.
‎Era într-o fază avansată. ‎Era țintuită în scaunul cu rotile.
‎Susținea cauza persoanelor ‎cu dizabilități.
‎I-am spus șefului că mă voi duce în cameră
‎și voi avea grijă să aibă ‎tot ce le trebuie în ziua aceea.
‎BIROUL DE REZERVĂRI SUD-ESTIC ‎AL AMERICAN AIRLINES, CARY, NY.
‎Linia de urgență American Airlines, ‎ce urgență aveți?
‎Bună! Sunt Nydia de la American Airlines. ‎Monitorizez un apel de la Zborul 11.
‎Însoțitoarea de zbor ne-a informat ‎că întreg personalul a fost înjunghiat.
‎- Zborul 11? ‎- Da.
‎Am contactat Controlul Aerian. ‎Vor verifica ei dacă e o deturnare.
‎Deviază tot traficul aerian din zonă.
‎Bine.
‎Și-a închis transponderul, ‎deci nu cunoaștem clar altitudinea.
‎Presupunem că… Ei cred că…
‎L-au reperat pe un radar simplu. ‎Se pare că reduce altitudinea.
‎Am intrat în hol
‎și, ca să ajung la etajul 82, ‎trebuia să iau două lifturi.
‎Mai întâi, liftul expres ‎până la etajul 78, apoi până la 82.
‎Am ajuns la birou.
‎Am fost norocoasă, ‎fiindcă masa mea era lângă fereastră
‎pe partea de est a turnului.
‎Vedeam de acolo East River, toate podurile
‎și departe, spre Europa.
‎Eram numit Șef de Divizie ‎în departamentul juridic
‎al Autorității Portuare ‎din New York și New Jersey.
‎Trade Center a fost construit la sfârșitul ‎anilor '60, începutul anilor '70
‎de Autoritatea Portuară. La finalizare, ‎aceasta și-a stabilit sediul acolo.
‎Arhitect-șef era un japonez. ‎În mod ironic, se temea de înălțime,
‎și totuși a construit ‎cele două clădiri uriașe.
‎Brokerii puternici de la New York ‎voiau un centru comercial mondial,
‎inclusiv familia Rockefeller, ‎așa că i-au spus World Trade Center.
‎La inaugurare, criticilor nu le-a plăcut.
‎Se glumea:
‎„Bun venit la New York, ‎locul unor clădiri celebre și frumoase,
‎ca Empire State Building, ‎Chrysler Building
‎și cutiile în care au fost livrate.”
‎Dar oamenilor au început să le placă. ‎Le-au îndrăgit.
‎În orice zi a săptămânii,
‎între 70 și 80 de mii de persoane ‎vizitau acel mic loc de 6,5 hectare.
‎Era ca un oraș în oraș.
‎Am fost comisar adjunct
‎la Departamentul de Investigații ‎din New York.
‎În ziua atacului desfășuram o operațiune. ‎Aveam o întâlnire la World Trade Center
‎cu un evazionist care urma să ia mită.
‎O echipă de anchetatori sub acoperire ‎avea să se întâlnească cu el.
‎American 11 încearcă să comunice?
‎Pune telefonul ăla pe HAM…
‎Am luat câteva avioane. ‎Nu vă agitați, totul va fi bine.
‎Ne întoarcem la aeroport.
‎VOCEA PIRATULUI ‎ZBORUL 11
‎American 11, încerci să comunici?
‎Nu se mișcă nimeni. Totul va fi bine.
‎Dacă încercați să vă mișcați, ‎vă faceți rău vouă și avionului.
‎Stați liniștiți.
‎Bună, aici Centrul de zbor Boston. ‎Avem o problemă.
‎Un avion deturnat se îndreaptă ‎spre New York‎.
‎Trebuie să…
‎Trebuie să trimiteți niște avioane F-16 ‎ca să ne ajutați.
‎- Chiar se întâmplă sau e un exercițiu? ‎- Nu e un exercițiu.
‎Bine. Așteaptă o clipă, bine?
‎Da.
‎Hei!
‎- E chiar pe bune! ‎- Ce?
‎Poftim?
‎Ce ai spus?
‎E o deturnare reală?
‎VOCILE TEHNICIENILOR NEADS
‎La nouă fără un sfert, ‎în biroul meu era o tăcere deplină.
‎TURNUL NORDIC
‎Toți lucrau la computer.
‎Și, dintr-odată,
‎tăcerea a fost spulberată ‎de o explozie uriașă.
‎Îmi dau și un autograf?
‎Ce naiba a fost asta?
‎Parcă s-ar fi prăbușit un avion.
‎- Acolo! ‎- Vino spre noi!
‎Vino spre noi!
‎Beth! Ce e aia?
‎Cineva a lovit World Trade Center sau…?
‎E Trade Center.
‎Sfinte Sisoe!
‎La naiba!
‎Urmăriți imagini foarte tulburătoare ‎în direct.
‎Acela e World Trade Center.
‎Am primit vești neconfirmate ‎astă-dimineață
‎că un avion a intrat ‎în unul dintre turnuri.
‎Da, vedem…
‎Fără-ndoială s-au produs o explozie mare ‎și un incendiu.
‎Iese mult fum negru din clădire.
‎Fumul negru indică faptul ‎că focul nu este ținut sub control.
‎Atunci eram în biroul meu de la etajul 62.
‎La 8:46 s-a auzit un bubuit puternic
‎și clădirea a început să se cutremure, ‎ceva ce nu mai simțisem.
‎Inginerii mi-au spus că fusese proiectată
‎să se clatine în bătaia uraganelor.
‎Așa trebuia. ‎Era prea înaltă ca să fie rigidă.
‎Dar atunci era altfel. ‎Se zguduia atât de tare,
‎încât doi colegi de-ai mei ‎au căzut în genunchi.
‎Totul a părut să țină 20-30 de secunde.
‎Când s-a oprit,
‎am strigat ‎ca toată lumea să plece spre scări,
‎să nu stea să afle ce s-a întâmplat.
‎Importantă era evacuarea.
‎Zeci de mii de persoane lucrează ‎în cele două clădiri
‎din inima Districtului Financiar.
‎TURNUL NORDIC - TURNUL SUDIC
‎Eram în partea sudică a Turnului Sudic,
‎cât se poate de departe, ‎și am auzit o bubuitură.
‎S-a auzit foarte slab.
‎Colegii care stăteau ‎în părțile de vest și de nord
‎au simțit căldura bucăților de avion
‎trecând prin dreptul ferestrelor.
‎Au spus că hârtiile de pe birou ‎s-au înnegrit.
‎V-ați gândit atunci să evacuați?
‎Nu. Nu mi-a trecut prin cap.
‎Mama m-a întrebat: „Pleci?”
‎Doar de aceea am spus: „Sigur.”
‎Toți am crezut că vreun dement ‎care pilota un Cessna sau ceva mic
‎a deviat de la traseu și a lovit clădirea.
‎N-am știut la început ‎că era un Boeing 757.
‎VICEPREȘEDINTE SENIOR AON, ‎COLEGUL LUI DÉSIRÉE
‎Îmi strângeam lucrurile și l-am văzut ‎pe Jim Berger trecând pe lângă mine.
‎Mă auzise înainte spunând ‎că a explodat o bombă.
‎A venit să ne spună că a auzit
‎că un avion intrase în Turnul Nordic.
‎Turnul Unu.
‎A intrat chiar în mijlocul clădirii.
‎Dacă te aflai de la etajul 92 în sus, ‎nu aveai scăpare,
‎nu aveai pe ce scări să cobori.
‎APEL URGENȚE
‎Pompierii. Unde e incendiul?
‎Bună! Sunt la etajul 106 ‎al World Trade Center.
‎A avut loc o explozie.
‎Bun. Etajul 106?
‎- În ce clădire? Unu sau Doi? ‎- World Trade Unu.
‎Bine. Țineți ferestrele deschise ‎dacă puteți și așteptați.
‎- Va dura, fiindcă e un incendiu mai jos. ‎- Putem doar să spargem ferestrele.
‎Bine. Așteptați. Venim imediat.
‎Bine. Grăbiți-vă, vă rog.
‎Începuse ca o zi frumoasă, ‎dar acum cerul se întunecase.
‎Dincolo de fereastra noastră ‎zburau hârtii.
‎Atunci, Jim a spus: ‎„E timpul să plecăm acasă.”
‎Ne-am zis: „Minunat. Nu e nici ora nouă ‎și plecăm acasă.”
‎Eu am pornit spre lifturi, ‎iar Jim a mers pe coridor.
‎Mai verifica o dată etajul.
‎Voia să se asigure ‎că toți știau că trebuie să plece,
‎că nu mai rămăsese nimeni.
‎Jim n-a scăpat cu viață.
‎În acest moment, nu avem date oficiale ‎cu privire la victime.
‎Abia începem să aflăm detalii ‎despre acest incident oribil.
‎Clădirea s-a zguduit.
‎Nu știam din ce cauză.
‎Alarmele s-au declanșat automat.
‎Când se întâmplă asta, ‎lifturile se blochează.
‎Am știut că e rău, că ceva nu e-n regulă.
‎Eram în lobby ‎și am văzut o doamnă venind spre mine.
‎Venea din Turnurile Gemene.
‎Avea arsuri severe. ‎Mi-am spus: „Dumnezeule!”
‎Cineva a strigat ‎să o acopere careva cu un prosop,
‎fiindcă avea pielea desprinsă de pe carne.
‎Am aflat ulterior ‎că arsese stropită cu kerosen.
‎- Cursese pe puțul liftului. ‎- Da. Pe acolo.
‎MAMA LUI LEIGH
‎M-am gândit la clientele noastre ‎și mi-am spus:
‎„Poate ar trebui să le caut la etaj, ‎fiindcă nu sunt sigur.”
‎Fiindcă lifturile erau blocate, ‎am urcat cu liftul de marfă.
‎Am deschis ușa și le-am văzut. ‎Trei femei, așteptând.
‎Erau blocate acolo.
‎Una dintre ele a fugit înapoi în cameră ‎și a încuiat ușa.
‎- Nu știu de ce. ‎- Era speriată.
‎Am fugit după ea, am lovit în ușă ‎și am spus:
‎„Scuzați-mă. Nu știu ce se întâmplă. ‎Știu că e ceva grav. Și mie mi-e frică.
‎Trebuie să plecăm.”
‎A început să plângă. A spus: ‎„Bine. Vin cu tine.”
‎Le-ai dus până la urmă la loc sigur.
‎Știi ce s-a întâmplat cu ele mai departe?
‎Nu știu.
‎Nu e normal ca avioanele ‎să se apropie așa tare de clădiri.
‎Acum, viteza vântului nu e deloc mare.
‎- Condiții de zbor aproape perfecte. ‎- Perfecte.
‎Pe casa scărilor se adunau deja ‎mulți oameni de la etajele superioare.
‎M-am gândit să stau la intrare
‎și să-i număr pe cei din departamentul meu
‎ca să fiu sigur ‎că toți nouă ajung la scări.
‎Eram șeful departamentului, ‎consideram că e responsabilitatea mea.
‎Scările erau foarte aglomerate, ‎oamenii nu avansau deloc repede.
‎La etajul 20,
‎am văzut primul pompier ‎care urca în timp ce noi coboram.
‎Mai departe am coborât în șir indian,
‎fiindcă poliția Autorității Portuare ‎și pompierii
‎urcau pe cealaltă parte ‎în încercarea de a evacua clădirea.
‎M-am bucurat să văd pompierii.
‎VOCEA UNUI POLIȚIST
‎De unde mă aflu văd fum gros
‎ieșind din clădirea World Trade Center.
‎Trimite tot ce ai în direcția asta, Kate.
‎În dimineața zilei de 11 septembrie ‎nu trebuia să fiu la datorie.
‎Făcusem o tură de 24 de ore ‎duminică-noapte,
‎toată ziua de luni, ‎11 septembrie fiind marți.
‎Căpitanul de la Engine 24 mă rugase ‎să acopăr tura lui.
‎HOLUL TURNULUI NORDIC ‎11 SEPTEMBRIE 2001
‎Geamurile din hol erau sparte.
‎Când am intrat, ‎am văzut că marmura era crăpată.
‎Lângă lifturi am văzut câțiva morți.
‎Muriseră din cauza kerosenului ‎scurs pe puțurile lifturilor.
‎Trebuia să urcăm pe scări, ‎să combatem focul
‎și să salvăm cât mai mulți oameni.
‎Am început să urcăm în șir indian.
‎La fel coborau, foarte ordonat, ‎mulți civili.
‎Am întâlnit un om care văzuse foc ‎la etajul 90.
‎Atunci am știut că avem mult de urcat.
‎TURNUL SUDIC
‎Am ajuns repede la Sky Lobby ‎de la etajul 78.
‎Era plin de oameni.
‎Aproape 400 de oameni așteptau acolo
‎ca să coboare cu liftul expres.
‎Cred că am luat unul dintre ultimele ‎lifturi care au ajuns la parter.
‎E clar că… s-a întâmplat ceva catastrofal.
‎Confirm din nou că un avion ‎a intrat în unul dintre turnuri.
‎Ne străduim…
‎- Te poți uita pe geam acum? ‎- Da.
‎Vezi un om cam la 1.200 m,
‎cam la opt km este de aeroport? ‎Pare că…
‎Da, îl văd.
‎Cade și el pe lângă clădire?
‎- Da, cade foarte repede. ‎- Asta e…
‎1.400 m acum. ‎A căzut 250 de metri într-o clipită.
‎Asta e altă problemă.
‎Am ajuns la parter cu trei colegi.
‎Ne-am întâlnit în lift.
‎Când am pășit pe Liberty Street,
‎am făcut vreo zece pași ‎și Ingrid a țipat: „Fugi!”
‎Nu mai știe de ce a spus-o,
‎dar am fugit pe Liberty Street ‎spre Church Street în Zuccotti Park.
‎Era ora 9:03.
‎Știu asta acum,
‎pentru că la 9:03 zborul Unite 175 ‎s-a izbit de Turnul Sudic.
‎Dumnezeule!
‎STUDENTĂ LA NYU
‎Dumnezeule!
‎- Dumnezeule! Încă unul! ‎- Doamne!
‎Dumnezeule! Încă unul!
‎Pare ceva intenționat.
‎Încă unul a lovit clădirea.
‎- Tocmai a mai lovit unul. ‎- Încă unul a lovit World Trade.
‎A explodat toată clădirea. Sfinte Sisoe!
‎FILMARE AMATOR
‎Haide!
‎Ești cu mine, John?
‎Nu știu.
‎La pământ!
‎- Ce s-a întâmplat? ‎- Ce se întâmplă?
‎…încă o explozie!
‎Înapoi!
‎Să ne ferim.
‎Mișcarea! Haideți!
‎Al doilea avion tocmai a…
‎Înaintați!
‎DC01, du-te.
‎A doua explozie în World Trade Center 2 ‎la etajele superioare.
‎World Trade Center 2, ‎explozie la etajele superioare.
‎Acum cred că e evident
‎că tocmai s-a izbit un al doilea avion ‎de World Trade Center.
‎Cred că e un atac terorist
‎de proporții pe care nici ‎nu ni le putem imagina acum.
‎Auzeai oamenii icnind.
‎Părea că lumea se destramă.
‎Creierul încerca să priceapă ‎ceva dintr-un lucru fără noimă.
‎Era de necrezut.
‎Acela a fost doar începutul.
‎Al treilea avion deturnat ‎se îndreaptă spre Washington.
‎Anunță la Langley, ‎trimite-i spre zona Washingtonului.
‎UN SERIAL DOCUMENTAR NETFLIX
‎PARTEA 1 ‎ALERTA ROȘIE
‎Atacurile din 11 septembrie 2001
‎au avut cele mai radicale urmări ‎din istoria omenirii.
‎E greu de imaginat sentimentul ‎de profundă revoltă,
‎dislocarea, haosul, nesiguranța ‎din 11 septembrie
‎imediat după atacuri.
‎Nimeni nu știa cine ne-a atacat, ‎de ce ne-a atacat
‎sau ce atacuri urmau.
‎Asta a dus la principala nedumerire ‎a acelei perioade:
‎„De ce ne urăsc?”
‎Atacurile asupra Turnurilor Gemene ‎au fost doar prima salvă
‎într-o zi plină de atacuri ‎asupra unor ținte
‎reprezentând simboluri ‎ale puterii americane.
‎A fost o operațiune coordonată de acoliți ‎sau adepți ai lui Osama bin Laden.
‎Cea mai bună definiție a terorismului
‎este un act de violență ‎sau amenințarea cu violența
‎menit să ducă ‎la o schimbare politică fundamentală.
‎Toți teroriștii se consideră ‎luptători fără voie
‎trimiși să apere ‎împotriva agresiunii străine.
‎Ei cred că violența e singura cale.
‎Exact asta gândea bin Laden,
‎că terorismul poate schimba ‎cursul istoriei.
‎Dar drumul spre 11 septembrie ‎începuse cu decenii în urmă,
‎în mijlocul Războiului Rece,
‎odată cu invadarea Afganistanului ‎de către sovietici, în 1979.
‎Atunci a început totul.
‎SOVIETICII INVADEAZĂ AFGANISTANUL
‎Cred că nimeni n-a înțeles complet
‎că acela a fost un mare ‎punct de cotitură în istorie.
‎Și nimeni n-ar fi putut să prevadă ‎că acela va deveni un moment de cumpănă
‎care va avea un efect atât de mare ‎nu doar asupra restului secolului 20,
‎ci va stabili inclusiv cursul cel puțin ‎primelor decenii ale secolului 21.
‎Soldații sovietici au purtat lupte dure ‎pe străzile din Kabul,
‎capitala Afganistanului, azi.
‎Uniunea Sovietică a trimis tancuri ‎și elicoptere de luptă
‎pentru a înfrânge rebelii musulmani.
‎Am fost ofițer CIA implicat ‎în rezistența afgană
‎împotriva ocupației sovietice.
‎La vremea aceea, americanii ‎trebuiau să caute pe harta lumii
‎unde se află Afganistanul.
‎De ce ne păsa de asta?
‎Ne păsa, cel puțin la Washington,
‎pentru că Uniunea Sovietică,
‎cealaltă parte a ecuației Războiului Rece,
‎existent de zeci de ani atunci, ‎încă din 1948,
‎cu prețul a zece miliarde de dolari ‎sau mai mult,
‎ieșise din granițele sale ‎într-un mod foarte agresiv.
‎Așadar, orice președinte american, ‎orice administrație,
‎ar fi trebuit să facă ceva, ‎să reacționeze.
‎Liderii sovietici au declarat ‎deschis și public
‎că singura moralitate pe care o recunosc ‎este aceea care le va susține cauza,
‎adică schimbarea lumii.
‎Când a venit Ronald Reagan,
‎a adus un nou director CIA,
‎anume pe Bill Casey.
‎Bill Casey m-a chemat la birou ‎și mi-a spus:
‎„Vreau să pleci în Afganistan. ‎Îți dau un miliard de dolari pe an.
‎Vreau să-i ajuți să câștige. ‎Nu vrem să luptăm până la ultimul afgan,
‎vreau să-i alungi pe invadatori.
‎Dacă nu ajunge un miliard, ‎îți dau mai mult.”
‎De atunci a început presiunea.
‎Fără niciun gest de slăbiciune.
‎Până în 1985, cred că au fost uciși ‎un milion de afgani.
‎Un milion și jumătate ‎au fost răniți sau schilodiți.
‎Un milion au fost trimiși în exil, ‎în Iran,
‎și două milioane, în Pakistan.
‎La o populație de aproape 13 milioane ‎la vremea aceea,
‎un sfert fuseseră uciși, răniți ‎sau trimiși în exil.
‎S-a luat o decizie. Aveam să ne implicăm.
‎Să trecem la treabă, ‎să scăpăm de problemă.
‎Statele Unite a trimis la propriu miliarde ‎de dolari în anii de răscruce,
‎'84, '85, '86, mujahedinilor.
‎Mujahedinii erau afganii ‎care se revoltaseră
‎pe baze islamice
‎pentru a-și elibera țara ‎de ocupația sovietică.
‎Jihadul reprezenta riposta musulmanilor ‎împotriva opresiunii, dictaturii,
‎autoritarismului și non-musulmanilor
‎care voiau să cucerească ‎teritorii musulmane.
‎Imaginați-vă dificultatea ‎livrării a zeci de mii de tone de armament
‎și bani și alte lucruri către afgani ‎în acest război.
‎De partea afgană, ‎erau șapte lideri de partid.
‎Ei reprezentau grupările ‎deopotrivă etnice și tribale.
‎Unii erau fundamentaliști, ‎alții, moderați.
‎Între cei patru fundamentaliști ‎se număra Gulbuddin Hekmatyar,
‎Prințul în Negru.
‎Purta mereu turban negru și toată lumea,
‎în afara comandanților săi, ‎îl ura din rărunchi.
‎Un om anume pare să aibă ‎destul de mulți adepți.
‎Numele lui e Gulbuddin Hekmatyar,
‎un fost student la Inginerie, ‎la Universitatea din Kabul, de 33 de ani.
‎Și-a clădit o reputație foarte proastă. ‎A urmat Universitatea din Kabul.
‎Țin minte un zvon credibil ‎cum că el a inițiat obiceiul
‎de a le arunca fetelor acid în față, ‎fiindcă pe atunci femeile nu purtau burcă.
‎Purtau fuste și rochii ‎și mergeau la facultate.
‎Hekmatyar m-a condamnat la moarte ‎pentru că scriam împotriva lui.
‎FOST LIDER MUJAHEDIN
‎A venit momentul în care nu mai puteam ‎decât să ridicăm armele.
‎Eram în război și nu puteam ‎decât să ridicăm armele.
‎Sovieticii voiau să transforme ‎Afganistanul într-un stat-satelit.
‎Asta era misiunea lor.
‎Atunci a început lupta mea ‎pentru salvarea țării.
‎Totul dintr-o datorie religioasă.
‎Motivațiile mele erau credințele mele, ‎pe care le apăram.
‎Au venit trupele sovietice.
‎Unii au considerat ‎că prezența lor în Afganistan
‎e un pericol pentru propria lor libertate ‎și pentru suveranitate.
‎Întreaga lume simțea pericolul. ‎Toate țările din zonă au simțit pericolul.
‎Iranul, Pakistanul și țările din Golf ‎au simțit pericolul.
‎Europa, America și Occidentul, în general, ‎l-au simțit.
‎Nu credeau că afganii vor rezista.
‎Dar, contrar așteptărilor lor, ‎rezistența a început aici.
‎Nu discuți cu acei oameni
‎pentru că unul ți-ar putea deveni cumnat.
‎Ei făceau ce era necesar.
‎Trebuia să respecți sistemul, ‎astfel bunurile ajungeau la comandanți,
‎cei care luptau propriu-zis, ‎inclusiv Ahmad Shah Massoud.
‎Îi dădeam 250.000 $ pe lună.
‎Curând, transporturile au început ‎să vină în Portul Karachi,
‎să treacă prin sistem până în Afganistan.
‎America a trecut de la a furniza ‎puști Enfield, model vechi de un secol,
‎la lăzi pline cu AK-47,
‎mortiere de 82 mm, ‎rachete de 107 și 122 mm,
‎rachete cu bătaie lungă ‎cum le place tuturor,
‎puști fără recul.
‎TINERII ARABI LUPTĂ UMĂR LA UMĂR
‎Îmi amintesc foarte bine că în '88 ‎am trecut granița în Afganistan
‎pentru o călătorie scurtă ‎cu niște corespondenți străini
‎și am văzut o coloană uriașă ‎de luptători ieșind din Afganistan,
‎mergând în Pakistan.
‎Spuneau că merg la odihnă și recuperare.
‎Și îmi amintesc foarte bine ‎că am fost șocat
‎să aflu că erau în mare parte arabi, ‎indonezieni, filipinezi
‎și oameni de peste tot.
‎La un moment dat,
‎un grup de tineri arabi ‎s-au alăturat jihadului.
‎Nu erau foarte mulți.
‎Era un număr limitat de tineri.
‎Țările lor de naștere ‎nu au luat problema în serios.
‎Occidentul n-a fost deranjat ‎că au venit și au luat parte la război.
‎Erau un număr foarte mic.
‎Aveau și unul sau două avanposturi.
‎Își spuneau al-Qaida.
‎Osama bin Laden făcea parte ‎dintr-o familie modernă,
‎una de mari antreprenori ‎și oameni de afaceri din Arabia Saudită.
‎Dar el își dorea să facă ceva pentru islam ‎și să declanșeze jihadul.
‎Și a ajuns în Peshawar ‎cu mult echipamente de construcții,
‎deținut de familia lui, și i-a ajutat ‎pe mujahedini să sape tuneluri,
‎depozite de muniții ‎și altele de felul ăsta.
‎A fost venerat foarte repede ‎și susținut de toți cei
‎care susțineau războiul afgan ‎împotriva sovieticilor.
‎Osama bin Laden era în Afganistan.
‎A pus bazele a ceva ce avea ‎să fie al-Qaida,
‎un grup format din oamenii săi.
‎N-a devenit o mare problemă ‎pentru CIA sau altcineva.
‎În anii '80, ne preocupa Războiul Rece
‎și amenințarea Uniunii Sovietice.
‎MADRASA ‎APROAPE DE GRANIȚA AFGANO-PAKISTANEZĂ
‎Dar, în culise,
‎foarte prost înțeleasă și subestimată,
‎se petrecea o fuziune ‎între politică și religie.
‎În moscheile din țară, predicatorii ‎cheamă oamenii să se alăture luptei,
‎spunându-le de ce jihadul ‎e obligatoriu pentru ei.
‎Nu am putut înțelege ‎cum chemările musulmanilor
‎din toată lumea să vină la luptă ‎în Afganistan
‎și să ofere sprijin financiar ‎mujahedinilor, războinicii sfinți,
‎transforma natura terorismului.
‎Pe atunci, afganii făceau lobby ‎pentru rachetele Stinger.
‎La fel și politicienii americani ‎și oficialii CIA.
‎Până la urmă, ‎președintele Reagan a acceptat
‎să le dea un număr limitat ‎de rachete Stinger.
‎Acestea erau rachete de ultimă oră ‎care puteau doborî avioane sovietice.
‎Au fost antrenați să le doboare
‎în timp ce aterizau ‎pe aeroporturile sovietice.
‎Am dus rachetele,
‎iar în septembrie am trimis prima echipă.
‎Doar un grup de vânători ‎la intrare în Jalalabad,
‎așteptând ca mai multe elicoptere ‎sovietice MI-24 Deltas
‎să vină din Kabul pe direcția Jalalabad.
‎Băieții noștri au apărut și…
‎Țintașul a tras și salva a brăzdat cerul,
‎lăsând în urmă fum alb,
‎și a nimerit primul elicopter, după care…
‎După aceea, moralul rezistenței afgane
‎a trecut de la așteptarea răbdătoare ‎a martiriului
‎la nerăbdarea de a ataca.
‎A funcționat.
‎Sovieticii n-au mai avut pace ‎după ce am adus rachetele Stinger
‎și până au plecat.
‎Asta a fost. Războiul se schimbase.
‎Ultimii soldați sovietici au părăsit ‎Afganistanul după nouă ani de război.
‎Nouă ani de ocupație și moarte.
‎Cel puțin 15.000 de sovietici ‎au fost uciși
‎împreună cu mii de rebeli ‎afgani și civili.
‎Pe tancuri, ‎soldații salutau, zâmbeau și strigau.
‎Plecau și erau ușurați.
‎În dimineața aceea ținusem ‎să fiu pe pământ afgan
‎pentru plecarea sovieticilor.
‎A fost un gest simbolic, ‎dar am fost de față.
‎Ei au plecat, eu m-am întors, ‎am aprins becul în seara aceea
‎și acela a fost mesajul meu către KGB, ‎la puțin peste un kilometru distanță:
‎„Jocul s-a terminat. Ați pierdut.”
‎A devenit o credință comună ‎în lumea musulmană
‎că armatele musulmane, ‎conduse de bravii mujahedini,
‎i-au înfrânt pe sovietici.
‎TRĂIASCĂ PRIETENIA AFGANO-SOVIETICĂ!
‎Mi-au curs lacrimile.
‎Plângeam chiar în timp ce mă rugam.
‎Am plâns două zile la rând.
‎Parcă mi-aș fi înfăptuit un mare vis ‎pe neașteptate
‎și înainte de vreme.
‎Mi-am înfăptuit cel mai mare vis,
‎ca ultimii soldați de ocupație ‎să plece din țară.
‎Nu mă așteptam ‎să se întâmple așa repede.
‎Eram sigur. Știam că sovieticii ‎vor fi înfrânți în țara mea.
‎Dar nu așa de repede.
‎Asta am simțit.
‎Hekmatyar credea că mai devreme ‎sau mai târziu voi cere să fie ucis.
‎La ultima mea întâlnire ‎cu Gulbuddin Hekmatyar,
‎a spus: „Ai venit să mă ucizi.”
‎Am răspuns:
‎„Nu, dle inginer. Nu te voi ucide azi.”
‎Mi-amintesc cum era în SUA ‎la începutul anilor '90. Eram victorioși.
‎Președinte Bush
‎inaugura noua ordine mondială ‎care avea să răspândească democrația,
‎splendoarea statului liberal occidental
‎și capitalismul în toată lumea.
‎Deci nu eram atenți. ‎Vedeam lumea doar prin ochii noștri.
‎O lume democrată, dar și materialistă.
‎Nu am putut înțelege puterea religiei.
‎Nu am priceput că în Afganistan ‎nu avusese loc actul final,
‎ci preludiul a ceva mult mai grav ‎și cu implicații mai mari,
‎mai ales după ce Saddam Hussein ‎a invadat Kuweitul.
‎Irak a invadat Kuweitul de dimineață,
‎o invazie perfect executată, ‎care a surprins o lume întreagă.
‎Atacul s-a produs la câteva ore
‎după ce Irakul a întrerupt discuțiile ‎cu Kuweit despre câmpurile petroliere.
‎Statele Unite și Marea Britanie, ‎printre alte țări,
‎au reacționat imediat la invazia ‎lui Saddam Hussein și a Irakului în Kuweit
‎trimițând nave de război și forțe terestre ‎pentru a proteja Arabia Saudită
‎și a proteja restul Peninsulei Arabice
‎din orice încercare a Irakului ‎de a-și extinde controlul
‎asupra rezervelor de petrol ale lumii.
‎Când am intrat în FBI,
‎grupările teroriste ‎erau un subiect de studiu.
‎Mă interesau grupările ‎precum Hamas, Hezbollah
‎sau JIP, Jihadul Islamic Palestinian,
‎dar și acel tip ciudat ‎care tot dădea interviuri.
‎Ce planuri de viitor ai?
‎Le veți vedea ‎și veți auzi de el în mass-media.
‎Cu voia Domnului.
‎Cine e? Ce intenții are?
‎Când vorbeai atunci cu oficiali americani,
‎majoritatea spuneau ‎că e doar un finanțator,
‎că finanțează cauze islamiste în lume.
‎Dar era un personaj mai sinistru de atât.
‎Lui Osama bin Laden îi era dificil ‎să le explice adepților săi
‎motivul religios al luptei cu SUA.
‎Până la urmă, ‎SUA îi ajutaseră pe mujahedini,
‎îi sprijiniseră pe afgani ‎să-i înfrângă pe sovietici.
‎Invadarea Kuweitului ‎de către Saddam Hussein
‎a fost un semnal de alarmă ‎pentru oameni ca Osama bin Laden.
‎Ai zis: „Vedeți? V-am spus noi.
‎SUA vor să invadeze teritorii musulmane,
‎vor să invadeze cele două locuri sfinte
‎ca să fure petrolul ‎și bogățiile musulmanilor.”
‎Asta l-a convins pe Osama bin Laden
‎că SUA nu sunt diferite ‎de Uniunea Sovietică
‎și că, pretinzând ‎că protejează Arabia Saudită,
‎încearcă să subjuge popoarele musulmane
‎și să controleze ‎cea mai prețioasă resursă naturală a lor,
‎rezervele de petrol și gaze naturale ‎din acea regiune.
‎S-a prezentat ca un singuratic,
‎un om devotat profund religiei sale,
‎care se ridica împotriva ‎valului cultural al uniformizării,
‎a influenței și dominației Occidentului, ‎spunând: „Până aici!
‎Noi avem credințele noastre, ‎modul nostru de viață
‎și respingem ceea ce încercați ‎să ne impuneți.
‎De aceea, nu avem de ales ‎decât să ripostăm.”
‎A decis să declare jihadul ‎împotriva Statelor Unite.
‎A crezut că e șansa lui ‎de a trezi lumea musulmană,
‎că trebuie să ia în calcul ‎înfrângerea celeilalte superputeri rămase.
‎EXPLOZIE LA WTC
‎26 FEBRUARIE 1993
‎La aproximativ 12:15,
‎s-a produs o explozie mare ‎la World Trade Center.
‎Mai multe etaje s-au prăbușit
‎peste parcarea ‎de la subsolul Turnului Unu.
‎Ies cu sutele din casa scărilor.
‎E finalul fericit a două ore ‎în care au coborât scările pline de fum,
‎împleticindu-se, tușind.
‎Se știe că sunt cinci morți ‎și peste 200 de răniți în explozia
‎care a zguduit a doua ‎cea mai înaltă clădire din țară.
‎Prima explozie de la WTC ‎n-a avut legătură cu al-Qaida,
‎deși al-Qaida se formase ‎cu cinci ani înainte.
‎Asta nu înseamnă ‎că al-Qaida n-a avut niciun amestec.
‎Al-Qaida nu a fost implicată în mod activ.
‎În acea etapă, ‎Al-Qaida încă mai complota și plănuia.
‎A fost o operațiune derulată ‎de acoliți sau adepți
‎ai șeicului orb, Abdel-Rahman,
‎pe care bin Laden îl considera ‎unul dintre mentorii săi spirituali.
‎Omar Abdel-Rahman
‎a reușit să fugă de Egipt ‎și să vină în Statele Unite,
‎pentru că cei din guvernul american ‎credeau că e de partea noastră.
‎Omul luptase împotriva sovieticilor, ‎ajutase la înfrângerea lor.
‎Deci nu se putea ‎să aibă ceva împotriva Statelor Unite.
‎S-au înșelat.
‎Știm că Ramzi Ahmed Yousef,
‎creierul din spatele atentatului ‎din 1993 de la WTC,
‎intenționase să dărâme un turn ‎peste celălalt,
‎ucigând 60.000 de oameni.
‎Gândea la o scară mult mai mare ‎decât teroriștii de dinaintea sa.
‎La fel și unchiul său, ‎Khalid Sheikh Mohammed.
‎La început,
‎Khalid Sheikh Mohammed ‎a vrut să dărâme WTC.
‎Ramzi Yousef, ruda lui, când a fost prins,
‎l-au adus la New York cu elicopterul ‎pentru a fi închis.
‎I-au arătat World Trade Center
‎și au spus: „Vezi! E tot în picioare.”
‎Și el a spus: ‎„Dacă aveam mai mulți bani, nu mai era.”
‎Ce a subliniat gravitatea atacului ‎din 1993 asupra World Trade Center
‎e faptul că nu a fost un fenomen izolat,
‎fiindcă în iunie 1993 a fost descoperit ‎un alt complot.
‎Aproape toată cariera mea ‎am fost agent special NCIS.
‎Am ajuns ‎până la nivelul de director adjunct.
‎Din acea postură, ‎principala mea răspundere
‎erau amenințările ‎la adresa Marinei Militare.
‎Gruparea împotriva căreia lucram
‎dorea să-l asasineze pe Hosni Mubarak, ‎președintele Egiptului,
‎și să arunce în aer tunelurile Holland ‎și Lincoln.
‎Voiau să împuște gărzile ‎clădirii federale,
‎de la Federal Plaza nr. 26,
‎să ducă sub ea un camion cu dinamită ‎și s-o arunce în aer.
‎Căuta și alte repere din New York ‎pentru a ne ataca.
‎Membri ai brigăzii antiterorism ‎au capturat dimineață probe
‎și au arestat opt persoane în NY și NJ.
‎Suspecții se spune că au legături ‎cu șeicul Omar Abdel Rahman.
‎Au demontat gruparea în ultima clipă.
‎Există înregistrări video, ‎care au fost judecate ca probe.
‎Se vede un tip care se roagă,
‎iar alături un altul care amestecă bomba.
‎I-au oprit în ultima clipă.
‎ALERTĂ MAXIMĂ ‎ȘEICUL A CĂUTAT ȚINTE ÎN ORAȘ
‎Am adus în fața judecătorului ‎zece suspecți.
‎FBI-ul și alții din comunitatea ‎de contrainformații
‎s-au concentrat pe amenințarea jihadistă.
‎Osama bin Laden, ‎în acel moment, se găsea în Sudan.
‎Declara în mod deschis jihadul ‎împotriva Statelor Unite.
‎Sudanezii au venit la americani: ‎„Îl vreți?”
‎Iar noi: „Nu avem destule dovezi ‎contra lui, deci nu-l vrem.”
‎Sudanezii au spus apoi: ‎„Ce-ar fi să se ducă în Afganistan?”
‎Iar saudiții și americanii au spus:
‎„Ce idee minunată!
‎E departe acolo. ‎Cât rău poate să facă de acolo?”
‎După ce am plecat din Afganistan în 1989,
‎toate partidele cu care am avut de-a face,
‎cele Șapte Surori, ‎au început să lupte pentru putere.
‎De fapt, noi le-am întors spatele.
‎Probabil nu s-a gândit nimeni
‎la situația de după o eventuală victorie.
‎Era un stat eșuat.
‎Am asistat ‎la retragerea sovieticilor în '89
‎și, fără un consens politic în Afganistan,
‎s-a ajuns imediat la război civil.
‎Kabul a fost distrus în acel război.
‎Când s-a dus în Afganistan,
‎acolo era o nouă grupare ‎care câștiga lupta
‎izbucnită după retragerea sovieticilor ‎între mujahedini
‎și toți comandanții de oaste.
‎Acea grupare se numea Taliban.
‎Au apărut ca o forță care avea ‎să facă lucruri bune
‎și să aducă pacea în Afganistan, ‎ceea ce au și făcut la început.
‎Când au venit în Kandahar, ‎i-au alungat pe micii războinici.
‎Afganistanul în anii '90 era… ‎E greu de descris.
‎Era o altă lume. Era distrus complet.
‎Talibanii nu lăsau străinii ‎să intre prea des.
‎Eu am avut noroc. Am primit o viză ‎și am mers cu mașina în capitală.
‎Toate drumurile erau distruse de bombe.
‎Erau blindate sovietice,
‎tancuri răsturnate, distruse, ‎ruginite peste tot.
‎Pe tot drumul spre Kabul.
‎Războiul se terminase de zece ani ‎și nimeni nu le strânsese.
‎M-am dus la hotel. Nu avea ferestre.
‎Nu aveam apă curentă și electricitate.
‎Nu vedeai nicio femeie.
‎Femeile nu aveau voie să umble neînsoțite
‎fie de soț, fie de un bărbat din familie.
‎Vedeai uneori o femeie,
‎iar dacă era afară purta burcă,
‎deci nu-i vedeai fața.
‎Fetele nu aveau voie să meargă la școală.
‎Talibanii erau cei mai răi și duri ‎oameni din oraș.
‎Puseseră capăt războiului civil,
‎dar impuseseră o pace draconică, ‎într-un fel medievală.
‎În prima noapte, ‎un taliban mi-a bătut la ușă și a spus:
‎„Vrem să vii mâine la o amputare ‎și la o execuție.”
‎M-am dus cu alți reporteri ‎la stadionul din Kabul.
‎Ne-a dus la mijlocul terenului de fotbal.
‎Amputarea a fost de deschidere. ‎Au tăiat mâna bărbatului în fața tuturor.
‎Apoi au adus un condamnat la execuție. ‎A fost ceva ca dintr-un coșmar.
‎L-au pus legat la ochi ‎la mijlocul terenului.
‎Se pare că omorâse pe cineva ‎în urma unei dispute.
‎Familia victimei era prezentă,
‎la fel și familia lui.
‎Ai lui plângeau și implorau îndurare.
‎„Cruțați-l.”
‎Familia victimei spunea: „Nu.”
‎Talibanii i-au dat o pușcă ‎fratelui victimei,
‎care s-a dus la ucigaș.
‎Tot timpul, ‎la difuzoare se citea din Coran.
‎Fratele a ridicat arma ‎și l-a împușcat pe tip.
‎Tipul a căzut, l-au scos de acolo ‎și asta a fost tot.
‎Așa era acolo.
‎Domnia Emiratului Islamic din Afganistan
‎s-a întins pe aproape șapte ani.
‎Afganii poartă unele amintiri ‎plăcute din acea perioadă.
‎FOST LIDER TALIBAN
‎Eu îmi amintesc sentimentul de siguranță.
‎Siguranța domnea în tot Afganistanul.
‎Cu siguranță, atunci niciun afgan ‎nu ar fi ucis alt om
‎din cauza animozităților personale.
‎Extremiștii musulmani, ‎cunoscuți ca miliția talibană,
‎n-au încălcat doar drepturile femeilor ‎și au interzis plăcerile moderne,
‎ci, de când domină Afganistanul, ‎au făcut din el un refugiu
‎al celor mai periculoși teroriști ‎din lume.
‎Osama bin Laden făcuse multe ‎pentru liderul lor de fațadă, Mullah Omar,
‎întărindu-i poziția.
‎Ceea ce Mullah Omar e posibil ‎să-i fi cerut să promită
‎e să nu lanseze un atac ‎asupra americanilor de pe pământ afgan.
‎Era bine știu că Osama nu va sta ‎cu mâinile în sân.
‎La a opta aniversare a trimiterii ‎primelor trupe SUA în Arabia Saudită,
‎bin Laden a lansat atacuri simultane ‎asupra ambasadelor SUA din Africa de Est.
‎Faptul că au fost simultane ‎a arătat că teroriștii
‎pot lovi în mai multe locuri deodată.
‎Aceste acte de violență teroristă ‎sunt oribile, sunt inumane.
‎Vom folosi toate mijloacele posibile
‎pentru a-i aduce pe cei responsabili ‎în fața justiției,
‎indiferent de ce e nevoie și cât durează.
‎22 AUGUST 1998
‎Știam că al-Qaida ‎nu va pleca acasă cu una, cu două,
‎că va încerca altă metodă.
‎Aveam informații că plănuiau
‎să bombardeze câteva hoteluri în Iordania.
‎De asemenea, plănuiau să-l asasineze ‎pe Papa Ioan Paul al II-lea
‎când boteza în râul Iordan
‎și să atace pelerinii venind din Israel ‎în Iordania pe la granița terestră.
‎Era un complot de proporții, ‎iar noi am distrus întreaga celulă.
‎Vă așteptați, vă temeți ‎că va avea loc un act terorist
‎până la 1 ianuarie?
‎22 DECEMBRIE 1999
‎Suntem în stare de alertă ‎și lucrăm mult la asta.
‎Dar le-aș spune americanilor
‎că trebuie să-și vadă de viață ‎și să se bucure de sărbători.
‎Oficiali de la Pentagon au declarat
‎că cel puțin patru marinari americani ‎au fost uciși și până la 30 răniți,
‎când un atentator sinucigaș a atacat ‎nava US Navy Destroyer USS Cole.
‎O barcă mică, un schif,
‎cu doi membri al-Qaida la bord, ‎s-a apropiat la jumătatea USS Cole,
‎când se afla la docul de alimentare, ‎în Aden, Yemen.
‎La mijlocul navei se afla cantina.
‎Explozia a produs pagube mari
‎și 17 marinari și-au pierdut viața ‎în acea zi în Aden, Yemen.
‎2001 ‎BUSH VICTORIOS
‎Sistemul era în alertă deja în vara aceea ‎din cauza amenințărilor.
‎Ne așteptam la un atac de undeva.
‎Nu știam cum va fi și unde va lovi.
‎Primim foarte multe informații.
‎O informație anume ‎poate fi o anomalie, poate fi falsă,
‎poate fi ceva auzit pe furiș ‎și nu poate fi confirmată.
‎Vedeam o uriașă cantitate de informații
‎care ne prevenea ‎că urma să se întâmple ceva.
‎În orice guvern ‎există rivalități birocratice.
‎Adesea au rădăcini adânci.
‎Deseori se manifestă ‎la niveluri foarte personale.
‎De combaterea terorismului se ocupau ‎o mulțime de agenții
‎care operau bine, ‎dar nu simțeau nevoia să coopereze.
‎Gândiți-vă la sfârșitul anilor '90 în SUA.
‎Eram ocupați să urmărim fiecare detaliu ‎al scandalului Monica Lewinsky.
‎Era perioada în care faliile profunde ‎dintre republicani și democrați
‎se dezvoltau în multe feluri.
‎Eram foarte atenți la treburi domestice
‎și nu ne păsa de rivalitățile
‎dintre agenții sau de dușmăniile personale ‎dintre persoane-cheie.
‎Și, în tot acest timp, ‎în fundal era bin Laden,
‎care punea cu grijă și meticulos ‎toate piesele laolaltă
‎pentru a desfășura o operațiune teroristă ‎care avea să schimbe istoria.
‎11 SEPTEMBRIE 2001
‎CU 25 DE MINUTE ‎DUPĂ PRIMUL ATAC ASUPRA WTC
‎Avem mai multe probleme în desfășurare. ‎Situația escaladează.
‎VOCEA DISPECERULUI AMERICAN AIRLINES
‎Dispeceratul, aici Jim McDonald.
‎Centrul Indianapolis, ‎ați găsit zborul American 77?
‎Nu, dar avem un raport neconfirmat ‎că un al doilea avion a izbit WTC.
‎Știți că am pierdut American 11?
‎- American 11? ‎- Da. A fost deturnat.
‎Un zbor de la Boston la LA.
‎Iar 77 e un zbor de la Dulles la LA.
‎American 77 era la vest ‎de Charleston, Virginia de Vest.
‎Acum credem că aeronava a fost deturnată.
‎Se îndreaptă spre Washington.
‎Anunță la Langley, ‎trimite-i spre zona Washingtonului.
‎Recepționat.
‎Centrul Indianapolis a comunicat cu el.
‎Cu cine?
‎- American 77. ‎- Bine.
‎La nivel de zbor trei cinci zero, ‎dar l-au pierdut de pe radar,
‎au pierdut contactul cu el, au pierdut tot
‎și nu știu unde este sau ce s-a întâmplat.
‎Ultimul raport spune ‎că e la zece km sud-est de Casa Albă.
‎- Zece km sud-est de Casa Albă? ‎- Da. Est.
‎Se îndepărtează?
‎Da. Aeronava se îndepărtează.
‎- Se îndepărtează de Casa Albă? ‎- Da.
‎Aproape de Casa Albă. Trimiteți ‎avioanele de luptă acolo. Iisuse!
‎Eram aproximativ 16 la acea ședință.
‎Când mi-a ajuns la urechi,
‎am auzit cel mai puternic zgomot ‎din viața mea.‎ ‎Și s-a întunecat.
‎Traducerea: Mircea Pricăjan