DENNE SERIE INDEHOLDER BILLEDER,
DER KAN VIRKE VOLDSOMME PÅ VISSE SEERE.
LOGAN INTERNATIONALE LUFTHAVN BOSTON, MASSACHUSETTS
LYDOPTAGELSER FRA: 11. SEPTEMBER 2001
American 11, der er tung trafik nord for pladsen på 3.500 fod.
Hold 3.000 fod, landingsbane fire til højre.
Tilladelse til at lette.
Det var en meget smuk tirsdag morgen.
Himlen var klar og blå. Der var ikke en sky i sigte.
Der var klart udsyn.
Omkring klokken otte var American Flight 11 tanket fuldt op.
Det skulle til Los Angeles.
Det lettede fra Boston, og vi ved, det blev kapret.
American 11, oprethold en højde på tre, fem, nul.
STEMME: FAA FLYVELEDER BOSTONS KONTROLCENTER
American 11, oprethold en højde på tre, fem, nul.
American 11, Boston.
Det er Athens.
Boston, jeg bad American om at svinge til venstre, men han svarer ikke.
Han svinger til højre.
Flykontrollen mistede kontakten,
men flykaprerne fulgte Hudsonfloden til New York.
Nummer tre bagerst. Cockpittet svarer ikke,
og en person er blevet stukket ned.
Der er brugt tåregas, for vi kan ikke få vejret.
Jeg tror, flyet er blevet kapret.
-Hvad er dit navn? -Mit navn er Betty Ong.
Jeg er nummer tre på Flight 11.
Vores steward på første klasse og vores purser er blevet stukket ned.
Og vi kan ikke åbne døren til cockpittet.
-Har I ringet til nogen andre? -Nej.
De prøver at finde en læge, men vi kan ikke…
I 2001 arbejdede jeg i World Trade Center
i det sydlige tårn, WTC 2.
Det var på 101. etage.
Vi havde været i bygningen i fire-fem år.
Jeg begyndte at arbejde på hotellet i 1981.
Det hed Vista International, men blev til Marriott International Hotel.
Jeg var hotelingeniør, så jeg vedligeholdt hele bygningen.
Om morgenen den 11. september ankom jeg klokken seks som sædvanlig.
Vi plejer at holde møde omkring klokken otte,
hvor vi kort diskuterer, hvad der er på dagsordenen.
Og til det her møde fortalte min chef os,
at der var nogle gæster på hotellet, der havde problemer med værelset.
Min chef bad os om at prioritere disse to gæster.
Det var to damer, der hed Faye og Leigh Gilmore fra Chicago.
Leigh havde MS.
Det var så fremskredent,
at hun sad i kørestol.
Hun var fortaler for mennesker med handicap.
Jeg sagde til min chef, jeg ville gå forbi værelset
og sørge for, de var tilfredse, og at de ikke manglede noget.
AMERICAN AIRLINES RESERVATIONSTJENESTE CARY, NORTH CAROLINA
American Airlines nødlinje. Hvad er problemet?
Det er Nydia fra American Airlines.
Jeg opfølger et opkald fra Flight 11.
En stewardesse har underrettet os om, at flere personer er blevet stukket ned.
-Flight 11? -Ja.
Vi har kontaktet kontrolcentret.
De vil håndtere det som en bekræftet kapring,
så de dirigerer al flytrafik væk.
Okay.
Hans transponder er slukket,
så vi har ikke en præcis højde for ham.
Vi holder os til…
De har ham på en radar, og de mener, en nedstigning er påbegyndt.
Jeg gik ind i forhallen,
og for at komme til 82. etage måtte jeg tage to elevatorer.
Først var der ekspreselevatoren til 78. etage og så videre til 82.
Jeg trådte ind på mit kontor.
Og jeg var så heldig, at mit skrivebord stod ved vinduet
på østsiden af tårnet.
Så fra mit vindue havde jeg udsigt til East River og alle broerne
og langt væk i horisonten til Europa.
Jeg var afdelingschef for den juridiske afdeling
ved New Yorks havnemyndigheder.
World Trade Center blev bygget fra midt i 60'erne til starten af 70'erne
af havnemyndighederne,
som fik hovedkontor der.
Det var en japaner, der var hovedarkitekten,
og han led af højdeskræk.
Men alligevel byggede han disse to gigantiske bygninger.
New Yorks finanselite ville gøre dem
til et center for verdenshandel, heriblandt Rockefeller,
så det er forklaringen på navnet.
Da det stod færdigt, blev det stærkt kritiseret.
En spøgende frase var:
"Velkommen til New York med berømte bygninger
såsom Empire State Building
og Chrysler-bygningen og de kasser, som de kom i."
Men folk tog dem til sig, så at sige,
og de var meget populære.
På en almindelig uge var der omkring 70-80.000 mennesker
på et areal, der kun målte 16 hektar.
Så det var lidt som en by i byen.
Jeg var vicekommissær i New Yorks Department of Investigation.
Vi var på en opgave den dag.
Vi var faktisk i World Trade Center
for at mødes med en fyr, der nægtede at betale skat.
Et team af efterforskere med mikrofoner skulle mødes med ham.
-Er det American 11? -Prøv en anden frekvens...
Vi har nogle fly. Bare tag den med ro.
Vi vender tilbage til lufthavnen.
STEMME: FLYKAPRER FLIGHT 11
American 11, prøver du at ringe?
Forhold jer i ro. Alt er i orden.
Hvis I forsøger på noget, går det ud over jer selv og flyet.
Tag den med ro.
Boston kontrolcenter. Vi har et problem.
Vi har et kapret fly, der har kurs mod New York.
Og vi har brug for…
Vi bør sende nogle F16-fly derop for at komme til undsætning.
Er det en træningsøvelse?
Nej, det er ikke en øvelse.
-Godt, vent et øjeblik, okay? -Ja.
Hey, hey, hey…
-Det her er alvor… -Hvad?
Hvad?
Hvad var det?
Sker det her? En virkelig kapring.
Klokken kvart i ni var der en fuldstændig tavshed på kontoret.
NORDLIGE TÅRN
Alle sad og arbejdede på deres computer.
Og lige pludselig blev tavsheden brudt af en kolossal eksplosion.
Må jeg også få din autograf?
Hvad fanden var det?
Det lød som et flystyrt.
-Se derovre! -Kom hen til os!
Kom herhen!
Beth? Hvad er det?
Har noget ramt World Trade Center…
Ja, det er WTC.
Hold da op!
Fuck!
Det her er nogle meget foruroligende levende billeder.
Det er World Trade Center, og vi har ubekræftede rapporter om,
at et fly er styrtet ind i et af tårnene.
Ja, der er ingen tvivl om, at der var en kæmpe eksplosion,
og der kommer en tæt sort røg fra bygningen.
Og den sorte røg tyder på,
at branden langt fra er under kontrol.
Jeg var oppe på mit kontor på 62. etage.
Kl. 8.46 lød der pludselig et kæmpe brag og et drøn,
og bygningen rystede, hvilket jeg aldrig havde oplevet.
Ingeniørerne sagde, at den var designet
til at kunne modstå vinde af orkanstyrke.
Bygninger af den højde skal bevæge sig.
Men det her var anderledes. Bygningen rystede så meget,
at nogle af mine kolleger mistede balancen og faldt ned på knæ.
Jeg mener, rystelsen varede i 20-30 sekunder.
Da rystelserne stoppede,
råbte jeg til folk, at de skulle bevæge sig mod trappen.
Vi havde ikke tid til at undersøge sagen.
Det vigtigste var at komme ud.
Mange tusindvis af mennesker arbejder inde i de to bygninger
i hjertet af New Yorks finansdistrikt.
Jeg var i sydsiden af sydtårnet,
hvilket var længst muligt væk, og jeg hørte et brag.
Det var kun et svagt brag.
De kolleger, der havde kontor på den nordvestlige side,
følte faktisk varmen fra vragresterne,
når de gik forbi vinduerne.
Papirerne på bordene blev til kul.
Følte du et behov for at evakuere?
Nej, jeg fik ikke tanken.
Min mor spurgte: "Er du på vej ud"?
Jeg sagde "ja" for at berolige hende.
Vi troede alle, at det var et fjols i et Cessna eller et mindre fly,
der ramte bygningen ved et uheld.
Vi indså ikke med det samme, at det var en Boeing 757.
VICEDIREKTØR FOR AON DÉSIRÉES KOLLEGA
Jeg pakkede min taske, da jeg så Jim Berger gå forbi.
Han havde hørt mig sige, det var en bombeeksplosion.
Han ville fortælle os, han havde hørt,
at det faktisk var et fly, der havde ramt det nordlige tårn.
Det sad inde midt i bygningen.
Så hvis du var på 92. etage eller derover, var der ingen vej ud.
Der var ingen trapper mere.
911-OPKALD
Du taler med brandvæsnet.
Ja, hej. Jeg er på 106. etage af World Trade Center.
-Vi har haft en eksplosion. -Sagde du 106. etage?
-Hvilken bygning er det? -Det er WTC 1.
Okay, hold vinduerne åbne, og bliv, hvor du er.
Der går lidt tid, for det brænder nedenunder.
-Vi kan ikke åbne vinduerne. -Okay. Tag den med ro.
-Okay. -Bare rolig. Vi er på vej.
Godt, skynd jer.
Og den her smukke solskinsdag blev langsomt mørkere og mørkere.
Papirer hvirvlede rundt i luften.
Og så sagde Jim: "Det er på tide at tage hjem."
Vi tænkte: "Super. Den er ikke engang ni, og vi skal hjem."
Mens jeg søgte mod elevatorerne, gik Jim ned ad gangen.
Han foretog et sidste tjek.
Han ville sikre, at alle kom med, og at ingen var tilbage.
Han nåede ikke ud.
På nuværende tidspunkt har vi ingen officielle tal på døde og sårede.
Vi begynder først lige at stykke disse forfærdelige hændelser sammen.
Bygningen rystede.
Vi vidste ingenting.
Alarmerne gik automatisk i gang,
og når de går i gang, bliver elevatorerne sat ud af drift.
Vi vidste, der var noget helt galt.
Da jeg stod nede i forhallen, så jeg en kvinde komme mod mig.
Hun kom fra tvillingetårnene.
Hun var slemt forbrændt, og jeg sagde: "Åh gud."
Nogen råbte og skreg, at de skulle skaffe et håndklæde,
fordi hendes hud skrællede af.
Hun havde været i kontakt med brændstof.
-Det var gennem elevatorskakten. -Ja, præcis.
LEIGHS MOR
Af en eller anden grund kom jeg til at tænke på de to kvinder.
Jeg tænkte: "Gad vide, om de stadigvæk er deroppe."
Elevatorerne var ude af drift,
så jeg tog godselevatoren, brugte min servicenøgle og kørte op.
Da jeg åbnede døren, sad de tre damer og ventede.
De var fanget.
En af kvinderne løb tilbage på sit værelse og låste døren.
-Var hun bange? -Ja.
Jeg løb efter hende, bankede på døren og sagde:
"Undskyld, jeg ved ikke, hvad der sker,
men det er noget slemt, og jeg er selv bange.
Vi må ud."
Hun græd og sagde: "Okay, jeg kommer."
Du fik dem bragt i sikkerhed.
-Ved du, hvad der så skete med dem? -Nej.
Fly er typisk ikke så tæt på disse bygninger.
Vindhastigheden er ikke særlig stor.
-Det er perfekte flyveforhold. -Ja.
Folk fra alle etagerne over os strømmede allerede ud på trappen.
Jeg besluttede at stå ved indgangen
og tælle folk fra min afdeling.
Jeg ville sørge for, at alle ni kom ud.
Jeg var afdelingschef, så jeg følte, at de var mit ansvar.
Men trappeopgangen var propfyldt, så det gik meget langsomt frem.
På tyvende etage
så vi den første brandmand, der gik opad, mens vi gik ned.
Det betød, at vi skulle gå i én række,
for nu kom politiet og brandvæsnet
fra den anden retning for at evakuere bygningen.
Jeg var glad for at se dem.
Jeg kan sige, at derfra, hvor jeg står, kan jeg se en tæt røg,
der kommer fra World Trade Center.
Send mig alle de enheder, du har, Kate.
Om morgenen den 11. september skulle jeg ikke på arbejde.
Jeg havde haft en døgnvagt
mellem søndag og mandag, og det her skete på en tirsdag.
BRANDKØRETØJ 24 STIGE 5
Kaptajnen på brandbil 24 havde bedt mig om at tage en vagt for ham.
FORHALLEN I DET NORDLIGE TÅRN 11. SEPTEMBER 2001
Ruderne i forhallen var knust,
og da vi kom ind, kunne vi se sprækker i marmoret.
Jeg fik også øje på nogle døde i nærheden af elevatorerne.
Disse personer var blevet dræbt af brændstof i elevatorskakterne.
Ordren var at bekæmpe den her brand
og redde så mange som muligt.
Vi gik op i en enkelt række.
Der var masser af civile på vej ned i en række meget roligt.
Til sidst mødte vi en fyr fra 90. etage, der havde set ild,
så da gik det op for mig, at vi havde en lang opstigning.
DET SYDLIGE TÅRN
Jeg kom hurtigt ned til Sky Lobby på 78. etage.
Der var fyldt med folk.
Omkring 400 personer stod og ventede
på at tage ekspreselevatoren helt ned.
Jeg mener, at jeg kom ind i en af de sidste elevatorer.
Der er tydeligvis sket noget ødelæggende,
men det er stadig ikke bekræftet.
Et fly skulle være styrtet ind i tårnet, og vi forsøger…
-Vil du kigge ud ad vinduet? -Ja.
Kan du se et fly 4.000 fod oppe? Det ser ud til at…
Ja, jeg ser det.
Styrer det også mod bygningen?
-Det synker meget hurtigt, ja. -Det er…
Det var på 4.500 fod, og nu er det allerede nede på 800.
Det sker igen.
Jeg kom ud på gadeniveauet med tre af mine kolleger,
som jeg havde mødt i elevatoren.
Og da vi trådte ud på Liberty Street,
tog vi omkring ti skridt, og så skreg Ingrid: "Løb!"
Hun ved ikke hvorfor,
men vi løb ned ad Liberty Street mod Church Street og Zuccotti Park.
Og klokken var tre over ni.
Det ved jeg nu,
for det var i det øjeblik, United 175 stødte ind i det sydlige tårn.
Åh gud!
STUDERENDE VED NYU
Åh gud!
-Du godeste. Der er et til. -Åh gud.
DIREKTE
Åh gud. Der er et til.
Det ser ud til at være forsætligt.
Et andet fly har ramt bygningen.
-Det ramte hårdt. -Endnu et fly.
Det rev hele bygningen over. Du godeste.
Kom så!
Er du med mig, John?
Jeg ved ikke…
Duk jer!
-Duk jer! -Hvad sker der?
Der kommer en ny eksplosion!
-Kom væk! -Lad os gå væk.
Kom så! Skynd jer! Væk! Kom nu! Væk!
Et andet fly er…
DC01, af sted.
Der er en ny eksplosion i WTC 2 på de øverste etager.
Det er WTC 2. En eksplosion på de øverste etager.
Nu står det vist klart,
at et andet fly lige har ramt World Trade Center.
Det må være en terrorhandling
af et omfang, som vi endnu ikke kan forestille os.
Man kunne høre folk gispe.
Det føltes som verdens undergang.
Din hjerne prøver at få det til at give en form for mening,
men der var bare ikke nogen.
Det var ubegribeligt.
Og det var kun begyndelsen.
Tredje kapring, kurs mod Washington.
Kontakt Langley, og send dem til Washington-området.
EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
DEL I SYSTEMET BLINKEDE RØDT
Hændelserne den 11. september 2001
var de værste terrorangreb i menneskehedens historie.
Jeg tror, det er svært at fatte, hvor meget det rystede os.
Det kaos og den usikkerhed, der herskede den 11. september
i timerne efter angrebene.
Ingen vidste, hvem der stod bag det, og hvorfor de havde gjort det,
eller hvad der ellers ville ske.
Og det førte til det måske største spørgsmål i den tidsperiode,
som var: "Hvorfor hader de os?"
Angrebene på tvillingetårnene var bare en åbningssalve
på en lang dag med angreb mod mål,
der repræsenterer symbolerne på amerikansk magt.
Det var en handling begået af følgere eller tilhængere af Osama bin Laden.
Terrorisme kan bedst defineres som: "Vold eller trusler om vold
med det formål at opnå grundlæggende politiske forandringer."
Alle terrorister ser sig selv som modvillige krigere,
der er nødt til at forsvare sig mod en aggressiv fjende.
Så de føler sig nødsaget til at bruge vold.
Det var netop bin Ladens tro,
at terrorisme kunne ændre historiens gang.
Men vejen til 9/11 blev lagt årtier før,
midt under den kolde krig,
med den sovjetiske invasion af Afghanistan i 1979.
Det var der, det hele startede.
SOVJETISK INVASION AF AFGHANISTAN
Jeg tror ikke, nogen helt forstod,
at det her var et stort vendepunkt i historien.
Og ingen kunne have forudset,
at det ville blive en begivenhed,
der ikke blot skulle påvirke resten af det 20. århundrede,
men også blive afgørende for de første årtier
i det 21. århundrede.
Sovjetiske tropper har kæmpet indædte kampe i gaderne i Kabul,
Afghanistans hovedstad.
Sovjetunionen har sendt kampvogne og helikoptere
for at knuse oprørerne.
Jeg er tidligere CIA-agent,
og min rolle var at støtte den afghanske modstandsbevægelse.
Amerikanerne på det tidspunkt
ville have fundet deres verdensatlas frem
for at kunne lokalisere Afghanistan.
Hvorfor bekymrede det os?
Jo, det bekymrede os, og i særdeleshed Washington,
fordi Sovjetunionen,
som var den anden vigtige modpart i den kolde krig,
der havde stået på i årtier, det vil sige siden 1948,
og som havde kostet ti billioner dollars eller mere,
nu havde bevæget sig udenfor sine grænser på en meget åbenlys måde.
Derfor følte alle amerikanske præsidenter
og alle amerikanske regeringer,
at man var nødt til at reagere.
De sovjetiske ledere har offentligt erklæret,
at den eneste moral, de anerkender, er den,
der vil fremme deres sag, altså en verdensrevolution.
Reagan indsatte en ny direktør for den centrale efterretningstjeneste,
nemlig Bill Casey.
Bill tilkaldte mig og sagde:
"Du skal til Afghanistan. Du får en milliard dollars om året.
De skal ikke bare vinde.
Vi vil ikke bare kæmpe til den sidste afghaner.
Du skal tage derned og drive dem ud.
Hvis en milliard ikke er nok, får du mere."
Presset var på fra det øjeblik.
Det var umuligt at vende om.
I 1985 var omkring en million afghanere blevet dræbt,
og halvanden million var blevet sårede eller lemlæstede.
En million var blevet fordrevet til Iran
og to millioner over grænsen til Pakistan.
Ud af en befolkning på cirka 13 millioner på det tidspunkt
var en tredjedel enten blevet dræbt, såret eller drevet i eksil.
Beslutningen blev truffet om at gå ind i konflikten,
og så satte vi alle midler ind på det.
Amerika gav milliarder af dollars i de afgørende år,
mellem 1984 og 1986, til mujahedinerne.
Mujahedinerne var primært afghanere,
der gjorde oprør med grundlag i islam
for at befri landet fra den sovjetiske besættelse.
Jihad var den muslimske kamp mod undertrykkelse, diktatur,
dominans og ikke-muslimer, der ville erobre muslimsk territorium.
Man må forestille sig udfordringerne
ved at levere mange tusind ton våben,
penge og andre ting til afghanerne under denne krig.
På den afghanske side havde vi syv forskellige partiledere.
De repræsenterede både etniske grupper og stammegrupper,
der adskilte sig ved at være enten fundamentalistiske eller moderate.
De fire fundamentalister omfattede Gulbuddin Hekmatyar, Den Mørke Prins.
Han bar altid en sort turban, og folk over hele verden,
bortset fra visse af hans generaler, hadede ham.
En mand især har en ret stærk følgeskare.
Han hedder Gulbuddin Hekmatyar,
en 33-årig tidligere ingeniørstuderende fra Kabuls universitet.
Han udviklede et meget grimt ry og havde læst på universitetet i Kabul.
Der florerede et rygte om,
at han var ansvarlig for den metode,
der bestod i at smide syre i pigernes ansigter,
fordi kvinderne ikke var dækket til.
De gik i nederdel og kjole, og de læste på universitetet.
Hekmatyar dømte mig til døden, fordi jeg kritiserede ham.
TIDLIGERE LEDER AF MUJAHEDIN
Der kom en tid, hvor vi måtte føre væbnet kamp.
Vi stod over for en krig og havde intet andet valg end våben.
Russerne ville gøre Afghanistan til endnu en af deres satellitstater.
Det var deres mål.
Det var derfor, jeg startede min kamp for at redde landet.
Det var en af mine religiøse pligter.
Jeg handlede for at forsvare mine overbevisninger og min tro.
Da det startede,
anså mange tilstedeværelsen af sovjetiske styrker i Afghanistan
som en fare for deres egen frihed og suverænitet.
Hele verden følte sig i fare. Alle nabolandene følte sig i fare.
Iran, Pakistan og Golflandene følte, at de også var udsat for fare.
Det gjaldt også Europa, Amerika og Vesten.
De troede ikke, at afghanerne kunne gøre modstand,
men mod deres forventninger begyndte modstanden egentlig her.
Vi talte ikke med de her folk
for at blive gode venner med dem.
De gjorde det nødvendige.
Vi skulle igennem et netværk, så lederne kunne modtage forsyninger
for at føre kampene, såsom Ahmad Shah Massoud,
der fik 250.000 dollars om måneden.
Ret hurtigt ankom disse forsendelser til havnen i Karachi,
hvorefter de kom igennem netværket og ind i Afghanistan.
Vi udskiftede det daværende arsenal, der bestod af gamle Lee-Enfield-rifler,
da vi begyndte at modtage kasser med AK-47'ere,
82 mm mortérer, 107 og 122 mm raketter,
det vil sige de populære ikke-styrede raketter,
samt rekylfri rifler.
UNGE ARABERE KÆMPER SIDE OM SIDE
Jeg husker ganske tydeligt 1988,
da jeg krydsede grænsen ind i Afghanistan
med nogle udenlandske korrespondenter.
Jeg så en kæmpe kolonne af afghanske krigere,
der var på vej ind i Pakistan.
De fortalte os, at de skulle på en R&R-orlovstur.
Og jeg husker, at jeg var ret forbavset,
fordi det overvejende var arabere, indonesere, filippinere
og folk fra hele verden.
På et tidspunkt forholdt det sig sådan,
at en gruppe unge arabere valgte at slutte sig til kampen.
Men de var ikke mange.
Det var kun få unge mænd.
Deres eget hjemland tog ikke sagen særlig alvorligt.
Vesten havde ikke noget imod, at de kom og deltog i denne krig.
Der var ikke særlig mange af dem.
De havde også en eller to forposter.
De kaldte sig for al-Qaeda.
Osama bin Laden var medlem af en meget moderne familie,
som var succesrige entreprenører og forretningsmænd i Saudi-Arabien.
Men han havde et ønske om at handle for islam via jihad.
Han ankom til Peshawar
med en masse familiejet byggemateriel.
Og han hjalp mujahedinerne med at bygge tunneler
og ammunitionsdepoter og den slags.
Han blev hurtigt forgudet og fandt hjælp blandt alle dem,
der støttede den afghanske krig mod russerne.
Osama bin Laden var i Afghanistan,
da han dannede det, der skulle blive kendt som al-Qaeda.
Det var egentlig bare et udpluk af hans mænd.
Det blev aldrig et stort problem for CIA eller for nogen andre.
I 1980'erne rasede den kolde krig,
og Sovjetunionen var en stor trussel.
MADRASA VED DEN AFGHANSK-PAKISTANSKE GRÆNSE
Men i virkeligheden blev de meget dårligt forstået og undervurderet.
Det var en fusion af politik og religion.
I moskéerne over hele landet bliver folk opfordret til at gå i krig.
De får at vide, at jihad er en pligt.
Vi undlod at forudse, hvordan den muslimske vækkelseskampagne
over hele verden for at føre krig i Afghanistan,
men også yde økonomisk støtte til de hellige krigere,
skulle forvandle terrorismen.
Dengang pressede afghanerne på for at anvende Stinger-missiler.
Det gjorde amerikanske politikere og embedsmænd fra CIA også.
Og endelig indvilligede Reagan
i give dem et begrænset antal Stinger-missiler,
som var de nyeste og bedste missiler til at nedskyde de sovjetiske fly.
De blev trænet til at skyde dem ned, når de landede i sovjetiske lufthavne.
Missilerne ankom, og i september sendte vi første hold ud.
Det var en enkelt guerillagruppe uden for Jalalabad.
De ventede på nogle sovjetiske MI-24 kamphelikoptere,
der var på vej fra Kabul til Jalalabad,
og så dukkede vores fyre op og…
De affyrede det første missil, der fløj i en bue over himlen
med et hvidt røgslør bag sig,
og så eksploderede den første helikopter.
Og efter det forandrede de afghanske oprøreres moral sig
fra tålmodigt at vente på martyrdøden
til "slut med tålmodigheden. Lad os gå ud og lave ballade."
Det virkede.
Det gik kun ned ad bakke for russerne, fra da vi tog Stinger-missilet i brug,
til de trak sig ud.
Det var der, at krigen vendte.
De sidste sovjetiske soldater forlader Afghanistan efter ni års krig.
Ni år med besættelse og død.
Mindst 15.000 russere blev dræbt
tillige med mange tusind afghanske oprørere og civile.
Soldaterne vinkede og smilede og råbte.
De skulle hjem, og de var lettede.
Jeg var faktisk rejst den morgen for at være til stede i Afghanistan,
da russerne forlod landet.
Det var rent symbolsk, men jeg var der.
De trak sig, og jeg tog hjem og slukkede lyset den nat.
Det var mit budskab til KGB, der befandt sig en kilometer derfra:
"Det er slut. I har tabt."
Det blev en generel antagelse i den muslimske verden,
at muslimske hære, anført af de modige mujahedinere,
faktisk havde besejret russerne.
LÆNGE LEVE DET AFGHANSK-SOVJETISKE VENSKAB
Mine tårer flød.
Jeg blev ved at græde selv under bønnen.
Jeg tror, at jeg græd uafbrudt i to dage.
Det føltes, som om min drøm var gået i opfyldelse
længe før, jeg overhovedet havde forventet det.
Jeg havde opnået min allerstørste drøm,
da den sidste soldat havde forladt landet.
Men jeg troede ikke, at det ville ske så hurtigt.
Jeg var helt overbevist om, at russerne ville blive besejret,
men ikke så hurtigt.
Sådan havde jeg det.
Hekmatyar var sikker på, at jeg ville få ham dræbt.
Sidste gang, jeg talte med Gulbuddin Hekmatyar,
sagde han: "Du er her for at dræbe mig."
Og jeg svarede:
"Nej, ingeniør. Jeg dræber dig ikke her i dag."
Husk, hvordan det var i USA i starten af 90'erne.
Vi var triumferende.
Den første præsident Bush
indledte en ny verdensorden, der skulle sprede demokratiet
og de vestlige liberale staters pragt
og kapitalisme i hele verden.
Så vi var ikke vågne.
Vi så kun på verden gennem vores øjne.
Det var en demokratisk verden, som også var meget materialistisk.
Vi var ude af stand til at forstå religionens magt,
så vi indså ikke, at Afghanistan ikke var sidste akt.
Det var kun et forspil til noget meget mere alvorligt.
Især efter Saddam Husseins invasion af Kuwait.
Irak har invaderet Kuwait.
En perfekt udført invasion, der har overrasket hele verden.
Angrebet kom få timer efter, at Irak afbrød
forhandlinger med Kuwait om omstridte oliefelter.
USA og Storbritannien, blandt andre lande,
reagerede straks på Saddam Hussein og Iraks invasion af Kuwait
ved at sende krigsskibe og landtropper for at beskytte Saudi-Arabien
og resten af den arabiske halvø
fra ethvert irakisk forsøg på at øge deres kontrol
over verdens olieforsyninger.
Da jeg ankom til FBI,
var terroristgrupper blandt de emner, som jeg studerede.
Jeg var meget interesseret i grupper som Hamas og Hizbollah.
Grupper som PIJ, Palæstinensisk Islamisk Jihad,
og den her mærkelige fyr, der gav en hel masse interviews.
Hvad er dine fremtidsplaner?
Du vil se dem og høre om dem i medierne.
Om Gud vil.
Hvem er han? Hvad vil han?
Når man talte med folk fra USA's regering dengang,
sagde de fleste, han bare var finansmand.
Han finansierede islamiske sager verden over.
Men der var noget mere uhyggeligt ved ham.
Osama bin Laden havde meget svært ved at forklare sine følgere
sin religiøse begrundelse for at føre krig mod USA.
USA havde trods alt støttet mujahedin-bevægelsen
og hjulpet det afghanske folk med at besejre de sovjetiske kommunister.
Da Saddam Hussein invaderede Kuwait,
vækkede det folk som Osama bin Laden.
De sagde: "Vi advarede jer.
USA vil invadere de muslimske lande.
De vil invadere vores to hellige steder.
De vil stjæle olien og alle muslimernes rigdomme."
Det overbeviste Osama bin Laden om,
at USA var ligesom Sovjetunionen.
Under påskud af at ville beskytte Saudi-Arabien
forsøgte de at undertrykke det muslimske folk
og samtidigt tage kontrol over muslimernes dyrebare naturressourcer,
nemlig olie- og naturgasreserverne i den her region.
Han gav sig selv et image som en outsider.
En, der var dybt engageret i sin religion,
og som gjorde oprør mod den dominerende, ensrettede påvirkning
af vestlig indflydelse og sagde: "Stop!"
"Vi har vores egne overbevisninger og vores egen levemåde,
og vi afviser det, som I vil påtvinge os.
Derfor har vi intet andet valg end at svare igen."
Han besluttede at erklære jihad mod USA.
Han mente, det var hans chance for at vække den muslimske verden.
Han mente, de burde overveje at besejre verdens anden superkraft.
EKSPLOSION I WORLD TRADE CENTER
DEN 26. FEBRUAR 1993
Klokken cirka 12.15
lød der en stor eksplosion i World Trade Center.
Flere etager faldt sammen
i kælderen på parkeringsniveauet under tårn nr. 1.
De strømmer ud fra trappeopgangen.
Lettede, efter to timers vandring ned ad den røgfyldte trappe.
Svimle og hostende.
Der er erklæret fem døde og over 200 sårede i eksplosionen,
der rystede landets næsthøjeste bygning.
Den første bombe i WTC var ikke direkte relateret til al-Qaeda,
selvom gruppen havde eksisteret i fem år.
Men det betyder ikke, at der ikke var en forbindelse.
Al-Qaeda var bare ikke involveret i en aktiv forstand.
Al-Qaeda var stadig i planlægningsfasen.
Operationen blev udført af en gruppe tilhængere
af "den blinde sheik", Abdel-Rahman.
Han var også en af bin Ladens åndelige mentorer.
Omar Abdel-Rahman
kunne flygte fra Egypten og komme til USA,
fordi visse i USA's regering troede, at han var på vores side.
Den her fyr kæmpede mod russerne og hjalp med at besejre dem.
Så han kunne umuligt have nogen fjendtlighed over for USA.
Men de tog fejl.
Vi ved, at Ramzi Ahmed Yousef,
som var hjernen bag bombningen af World Trade Center i 1993,
havde til hensigt at få tårnene til at kollapse
med det mål at dræbe 60.000 mennesker.
Hans planer var på en helt anden skala
end tidligere terrorister.
Det gjaldt også Sheikh Mohammed.
Khalid Sheikh Mohammeds plan var helt at destruere World Trade Center.
Da Ramzi Yousef, hans slægtning, blev pågrebet,
fløj de ham til New York i helikopter for at fængsle ham.
De viste ham World Trade Center
og sagde: "Se, det står der stadig."
Han sagde: "Ikke hvis jeg havde flere penge."
Man undervurderede
betydningen af terrorangrebet mod World Trade Center i 1993.
Det var ikke en enkeltstående hændelse,
for i juni 1993 afdækkede man endnu et terrorkomplot.
I det meste af min karriere var jeg NCIS-specialagent.
Jeg endte med at blive forfremmet til vicedirektør.
Og mit hovedansvar var at håndtere
trusler mod flåden og marinekorpset.
Den celle, som jeg modarbejdede,
søgte at snigmyrde Hosni Mubarak, Egyptens præsident,
og at anbringe bomber i Holland- og Lincoln-tunnelerne.
De ville skyde vagterne
foran en bygning på 26 Federal Plaza
ved at parkere en lastbil nedenunder den med sprængstof.
De udså også andre monumenter i New York for at angribe os.
Medlemmer af et antiterrorkorps fjernede i dag tønder med beviser
og anholdt otte i New York.
De mistænkes for at være knyttet til Omar Abdel Rahman.
De opløste cellen i sidste øjeblik.
Man har videoovervågningsoptagelser,
der blev brugt i retten som bevismateriale.
Her kan man se en af mændene bede
og en anden mand, der er ved at forberede bomben.
Så de stoppede dem i sidste øjeblik.
SHEIK UDSÅ BYGNINGER I BYEN
Vi endte med at stille ti mistænkte for retten.
FBI og efterretningstjenesterne begyndte
at se nærmere på denne jihad-trussel.
Og Osama bin Laden befandt sig på det tidspunkt i Sudan.
Han opfordrede åbenlyst til jihad og erklærede krig mod USA.
Sudaneserne spurgte: "Vil I have ham?"
Vi svarede: "Vi har ikke nok på ham til at gøre noget, så det vil vi ikke."
Så kom sudaneserne og spurgte: "Hvad nu, hvis han tager til Afghanistan?
Så sagde saudierne og amerikanerne:
"Sikke en fantastisk idé!
Det er så langt væk. Hvad kan der ikke ske ham der?"
Efter at vi forlod Afghanistan i 1989,
begyndte alle de parter, som vi havde samarbejdet med,
at slås om magten.
Og vi vaskede vores hænder.
Der var ingen reelle planer
om at genopbygge landet efter en sejr,
og det var en fiasko.
Efter den sovjetiske tilbagetrækning i 89
fulgte der ingen politiske forlig i Afghanistan,
og det førte straks til en borgerkrig.
Kabul blev fuldstændig lagt i ruiner.
Da han kom dertil,
var der en ny gruppe i Afghanistan, som var ved at vinde det slag,
der kom i kølvandet på den sovjetiske tilbagetrækning,
blandt alle oprørerne og krigsherrerne.
Den gruppe hed Taliban.
De viste sig som den styrke,
der ville gøre godt og bringe fred til Afghanistan,
og det gjorde de rent faktisk i starten.
For da de kom til Kandahar, drev de alle de små krigsherrer ud.
Afghanistan i 1990'erne var… Det er svært at beskrive.
Det var en anden verden. Landet var fuldstændig smadret.
Talibanerne lukkede ikke mange udlændinge ind.
Jeg var heldig at få et visum, og jeg kørte ind til hovedstaden.
Alle veje var sprængt i stykker.
Der var sovjetiske pansrede køretøjer,
væltede, ødelagte og rustne tanks overalt.
Hele vejen til Kabul.
Krigen var slut ti år forinden, og ingen havde ryddet op.
På mit hotel var der ingen vinduer,
og der var hverken vand eller strøm.
Du så ingen kvinder.
De fik ikke lov til at gå ud uden ledsagelse
af deres mand eller af et mandligt familiemedlem.
Hvis man fik øje på en kvinde,
og hvis hun var udenfor, så bar hun en burka fra top til tå.
Og piger fik ikke lov at gå i skole.
Talibanerne var de ledeste og sejeste fyre i byen.
De havde endt borgerkrigen,
men de havde indført en streng
og middelalderlig samfundsorden.
Den første aften bankede det på døren,
og en talibaner sagde til mig:
"Vi vil bede dig om at komme i morgen
til en amputation og henrettelse."
Så jeg og et par andre journalister tog til stadionet i Kabul,
og vi blev ført ind på midten af fodboldbanen.
Amputationen var en slags opvarmning,
hvor de skar en mands hånd af foran alle.
Så førte de den dødsdømte ind.
Det mindede om noget fra et mareridt.
De gav ham bind for øjnene.
Han havde åbenbart myrdet nogen under en vandingsstrid.
Ofrets familie var til stede,
og hans familie var der.
Hans familie græd og tiggede om nåde.
De råbte: "Skån ham."
Men ofrets familie sagde: "Nej."
Og talibanerne rakte et gevær til ofrets bror.
Han gik ud på midtbanen,
og imens det foregik, læste de op fra koranen i højtaleren.
Broren tog geværet og skød ham.
Han faldt om, de kørte ham væk, og det var det.
Og sådan var det der.
Afghanistans Islamiske Emirat havde magten
i omkring syv år, fra det startede til det sluttede.
Det afghanske folk har nogle gode minder fra den periode.
TIDLIGERE TALIBAN-LEDER
Det, som jeg mindes, var følelsen af sikkerhed.
Der var sikkerhed og tryghed over hele Afghanistan.
Ingen afghaner kunne slå en anden person ihjel på det tidspunkt
på grund af indbyrdes stridigheder.
Muslimske ekstremister, kendt som Taliban,
har sløjfet kvinders rettigheder og forbudt de fleste moderne fornøjelser.
Siden de overtog det meste af landet, har de gjort det til et fristed
for nogle af verdens farligste terrorister.
Osama bin Laden havde gjort meget for deres daværende leder Mullah Omar
for at styrke hans position.
Men hvad Mullah Omar måske fik ham til at love var
ikke at angribe amerikanerne direkte fra Afghanistan.
Man vidste, at Osama ikke ville sidde stille uden at gøre noget.
På årsdagen for udsendelsen af de første amerikanske tropper til Saudi-Arabien
iværksatte bin Laden koordinerede angreb mod to amerikanske ambassader i Østafrika.
De koordinerede angreb viste,
at terroristerne kunne slå til flere steder på samme tid.
Disse terrorhandlinger er afskyelige og umenneskelige.
Vi vil bruge alle de midler, vi har til rådighed,
for at stille de ansvarlige for retten,
uanset hvad det kræver, eller hvor lang tid det tager.
22. AUGUST 1998
Vi vidste godt, at al-Qaeda ikke bare ville forsvinde.
De ville forsøge igen.
Vi havde efterretninger, der pegede på,
at de ville bombe nogle hoteller i Jordan.
De planlagde desuden at myrde Johannes Paul II,
mens han døbte folk i Jordanfloden.
De ville angribe pilgrimme, der kom fra Israel
til Jordan over landegrænsen.
Så det var et enormt komplot, og vi opløste hele cellen.
Er De bekymret for, at der vil ske en ny terrorhandling,
inden året er omme?
22. DECEMBER 1999
Vi er i højt alarmberedskab, og vi arbejder flittigt på det.
Men jeg vil sige til det amerikanske folk,
at de skal gøre, hvad de plejer, og fejre højtiden.
AMERIKANSK SKIB ANGREBET
Pentagon har bekræftet,
at mindst fire amerikanske sømænd blev dræbt
og 30 andre såret,
da en selvmordsbomber angreb den amerikanske destroyer USS Cole.
En lille båd, en jolle,
med to al-Qaeda-medlemmer om bord, sejlede op midtskibs på USS Cole,
da den lå og tankede op i Aden, Yemen.
Det var skibets midterste del,
og det var her, cafeteriet befandt sig.
En stor eksplosion voldte store skader,
og 17 sømænd blev dræbt den dag i Aden i Yemen.
BUSH HAR SEJRET
Der var mange alarmsignaler og trusler den sommer.
Vi forventede et angreb et eller andet sted,
men vi vidste ikke hvad eller hvor.
Vi fik et væld af informationer.
Men når man modtager efterretninger,
kan det være en fejl eller falsk alarm.
Det kan være en overhørt samtale,
og det er måske ikke bekræftet.
Situationen var sådan, at vi modtog et væld af efterretninger,
som antydede og advarede os om, at der var optræk til noget.
I enhver regering er der administrative rivaliteter,
der tit har dybe historiske rødder.
Og disse udspiller sig ofte på et meget personligt plan.
Antiterror blev varetaget på tværs af en masse agenturer.
De gjorde det godt,
men følte ikke det store behov for at samarbejde.
Vi taler om slutningen af 90'erne i USA.
På den tid fulgte vi ivrigt med i alle de seneste detaljer
i Monica Lewinsky og Clinton-skandalen.
Der opstod dybe splittelser mellem republikanere og demokrater
på mange forskellige måder.
Så vi var meget optaget af indenrigsproblemer
og overså de interne rivaliteter
mellem vores agenturer og mellem en række nøglepersoner.
Men i baggrunden havde vi bin Laden,
der omhyggeligt, ihærdigt og langsomt samlede alle brikkerne i sit spil.
For at gennemføre det, der skulle blive tidernes største terroraktion.
11. SEPTEMBER 2001
25 MINUTTER EFTER DET FØRSTE ANGREB
Vi har flere situationer her. Det eskalerer drastisk.
STEMME: AMERICAN AIRLINES KOORDINATOR
Du taler med Jim McDonald.
Indianapolis. Fik du fat i American 77?
Nej, men ifølge en ubekræftet rapport har endnu et fly ramt WTC.
Ved du, at American 11 blev kapret?
-American 11? -Ja, det blev kapret.
Det lettede fra Boston.
Og Flight 77 lettede fra Dulles.
American 77 befandt sig vest for Charleston i West Virginia.
Vi mener nu, at flyet er blevet kapret.
Han er på vej mod Washington.
Foxy, kontakt Langley, og send dem til Washington-området.
Modtaget.
Indianapolis gav fyren instrukser.
Hvem?
-American 77. -Okay.
Men i en flyhøjde på tre, fem nul mistede de radarforbindelsen til ham.
De mistede al kontakt med ham.
De aner ikke, hvor han er, eller hvad der er sket.
Ifølge den seneste rapport er han ni km sydøst for Det Hvide Hus.
-Ni km sydøst for Det Hvide Hus? -Ja. Øst.
-Flytter han sig? -Ja, flyet bevæger sig væk.
-Væk fra Det Hvide Hus? -Ja.
Det Hvide Hus… Send kampflyene, for fanden.
Så der var omkring 16 af os til det her personalemøde,
og da jeg skulle tale,
lød der det største brag, som jeg nogensinde havde hørt.
Så blev det sort.
Tekster af: Rikke Schultz