Downloaded from YTS.MX
У ФІЛЬМІ ПРИЙМАЛИ УЧАСТЬ ДОСВІДЧЕНІ ПРОФЕСІОНАЛИ
Official YIFY movies site: YTS.MX
НЕ НАМАГАЙТЕСЯ ПОВТОРИТИ ПОБАЧЕНЕ ВДОМА
ІНТЕРАКТИВНИЙ ФІЛЬМ NETFLIX
Мейдею.
Прийом.
Мене хтось чує?
Беаре? Ти мене чуєш?
Беаре Гріллзе, чуєш мене?
Беаре!
Прийом!
Мене хтось чує?
Потрібен ніж.
Голова.
БЕАР ГРІЛЛЗ
«Беар Гріллз».
Я себе не впізнаю.
Щось трапилося. Мені потрібна ваша допомога.
Гаразд. Я тут довго не витримаю
без води, їжі та сховища.
Але з чого почати?
Мені знадобиться допомога.
Я хочу їсти й пити, а навкруги стає все холодніше.
Яка потреба найважливіша?
Їжі тут нема.
Де мені шукати їжу?
Проблема в тому, що вся земля застигла.
Її не розкопаєш.
Спробую ці бруньки.
Вони порожні.
Дивіться.
Погляньте сюди.
Це сліди кігтів.
Ось, дивіться.
Бачили?
Я не бачу, що це.
Якщо дика тварина, тоді я в небезпеці.
Але якщо мисливець, він міг би допомогти.
Я не хочу робити різких рухів.
Що пропонуєте?
Можемо підійти ближче або піти звідси.
Гаразд, будемо повільно відступати.
Дивіться. Он воно.
Он там. Дивіться.
Так, це точно якась дика тварина.
Треба бути дуже обережними.
Не тільки ми тут шукаємо їжу.
Я не знаю, що мені їсти.
До того ж, стає холодніше. Сонце заходить.
Я досі хочу їсти й пити та досі не знайшов собі сховища.
У першу чергу помочуся.
Ну ж бо, не дивіться.
Сеча така жовта.
Це погано.
Рідина дуже важлива. Треба знайти воду.
Дарма я шукав тільки їжу.
Але я вже замерз.
Чим довше думаємо, тим менше вибір.
Що зараз важливіше? Зволоження?
Або пошук сховища, щоб зігрітися?
Нам треба зробити розумний вибір.
З чого почнемо? Шукаємо воду чи сховище?
Сховище нам знадобиться. Треба зігрітися.
Скористаймося деревами.
А краще зламаними деревами, як це.
Те, що треба.
Схоже на природне сховище.
Та я не знаю, що робити.
У мене якесь дивне чуття, бо…
Я розумію, що з дерев вийде гарне сховище, але…
Ніби-то мені інстинкт це підказує.
Ще можемо парашут застосувати,
щоб я не замерз.
Так, давайте візьмемо його.
Парашут і зламане дерево. Корисна комбінація.
Спробуємо підняти вище.
Тут закріпляємо.
Ось і наше сховище.
Усе одно замерзну.
Можна зробити багаття з гілочок.
Тут буде кам'яна стіна.
Вона утримуватиме тепло.
Тепер точно не замерзну.
Звідки я це знаю?
Не думай. Просто роби те, що вважаєш правильним. Молодець.
Як мені розпалити вогонь? Ні сірників нема, ні запальнички.
Добре, що є суха трава.
Треба тільки розпалити.
Так, уже тепло.
Треба створити тертя.
Виходить. Я вмію це робити.
Прив'язуємо до одного кінця парашутну мотузку.
А потім закріпляємо її тут.
Схоже на лук.
А тепер пробуємо.
Не зупиняємося. Спокійно.
Ще трохи. І все.
-Ми падаємо! -Щось нас ударило.
Була авіакатастрофа.
Сподіваюсь, пілот вижив.
Спробую зігріти ступні.
Дивіться.
Це я.
А це, певно, моя родина.
Ось хто чекає на мене вдома.
У такому таборі я не замерзну, але мені досі потрібні їжа й вода.
Я вже хочу їсти й пити.
З чого почати?
Вода.
Але де тут вода?
Уся вода спускається з гір.
Нам потрібні низькі й вузькі місця.
Це вже схоже на болото.
Тут має бути вода.
Лід!
А лід і є вода.
Віднесу його до горщика біля вогню.
І буде в мене вода.
Її тепер багато. Дуже добре.
Така холоднеча. Думаю, можна й у рюкзаку нести.
Лід не розтане.
Використаю його пізніше.
Запах тут огидний. Іде звідти.
Треба перевірити.
Яка гидота.
Там щось гниє.
Дивіться. Якась туша.
Дивно. Вона вкрита вітками.
Наче хтось її сюди притяг,
а потім приховав.
Схоже на ведмеже хутро.
А посередині слід від величезного порізу.
Може, то була вона.
Тварина, що ми бачили.
Хтось тут точно є.
Хтось величезний. А тут іще можна знайти їжу.
І хутро знадобиться. Допоможе не замерзнути.
Очевидно, тварина, що його вбила,
сильніша за мене.
Я знайду м'ясо, зніму хутро й заберуся звідси.
Чудово. Ми знайшли їжу.
У нас є сховище.
І лід незабаром розтане.
Інша справа.
Літак падає!
Я вистрибнув і лечу в дерева!
Що це за шум?
Агов.
Дивіться.
Вовк! Біжімо!
Не думаю, що я скоріший за вовка.
Треба сховатися від нього в лісі
або піднятися вище.
Чого чекаєте?
Скоріше. Що вирішуємо?
Вовк добре знає цей ліс.
Треба його струсити. Підіймемось на гору.
Спробуймо перекрити вхід.
Так!
У тебе не виходить.
Так. Він пішов. Уперед.
Дивіться.
Схоже на гірські тунелі.
-Мейдею. Прийом. -Це ж рація.
Мене хтось чує?
Так. Агов? Чуєш мене?
Беаре?
Дякувати Богові. Ти живий.
Мені потрібна допомога.
Я на протилежному від твого стрибка боці гори.
Не можу рухатися.
І літак скоро переважить через край.
Так, але є проблема. Я нічого не пам'ятаю.
Не пам'ятаю, що трапилося.
Навіть не пам'ятаю, хто я такий. Прийом.
Певно, ти вдарився головою.
Так. Боюся, у мене дещо амнезія. Прийом.
Ну ж бо, друже. Ти Беар Гріллз, мандрівник.
Я довго не протягну.
Гаразд. Я зараз над деревами.
Я тебе знайду.
Тримайся. У тебе все вийде.
-Ми тебе знайдемо. -Гаразд, Беаре.
Кінець зв'язку.
Тепер треба щось вирішувати.
Спробуємо знайти капітана.
Ми можемо перейти вершину гори
або скористатися тунелями.
Можливо, вони перетинають гори наскрізь.
Тоді ми скоротимо шлях.
Безпечних варіантів нема.
Нагорі відкрите місце й холоднеча.
Це викачає всю енергію.
Але у нас залишиться зв'язок.
Він працюватиме.
А в тунелях ніякого сигналу не буде.
Але буде захист від непогоди,
і може знайтися швидкий шлях.
Рішення непросте, але час не стоїть на місці.
Крізь тунелі або вгору і вниз?
Гаразд. Треба йти спокійно й повільно,
якщо я хочу пройти весь шлях.
Тут треба обережніше.
У мене непоганий темп.
Нескінченні гори, ще й крутішими стають.
Яка неприємна ділянка.
Нічого, крім льоду й снігу, аж он до тої величезної скелі.
Якщо посковзнуся, полечу із самого верху.
Пам'ять це не поверне.
Я навіть не знаю, чи зможу впоратися.
Можна залишитися на скелі…
…і спробувати піднятися вище.
Джо сказав, що я мандрівник.
Може, варто собі довіряти?
Приємно знов торкатися руками каменів.
Я це пам'ятаю.
Але вершина так далеко.
Не знаю, чи зможу видратися.
А ви як думаєте?
Спробувати йти по снігу?
Або підійматися скелею?
Сніг може не витримати моєї ваги.
Але й камені можуть зриватися.
Падати буду довго.
Скеля дуже крута. Як щодо мотузки?
Зав'яжемо на кінці вузол і кинемо.
Цілимося в одну з розколин.
Що ж, схоже на вузол. Сподіваюсь, він витримає.
Але не впевнений.
Ще раз. Треба тільки попасти в ту розколину.
Так, тепер удалося. Він застряг у щілині.
Гаразд. Надягаю шлем.
І спробую піднятися на вершину.
Камені такі пухкі і розсипчасті.
Де б я не став, усе хитається під ногами.
Останній ривок.
Усе, я на вершині.
Може, не такий уже я поганий скелелаз.
Зберу мотузку й піду далі.
Біль у голові страшенний.
Я пригадав.
Чим вище піднімаєшся, тим менше кисню.
Це пояснює мій головний біль, запаморочення й втому.
Пригадав.
Коли піднімаєтесь так високо, змінюється хімія тіла.
Але якщо зупинитися й почекати,
тіло повільно звикне до рідшого повітря.
Тоді висота не погіршить вашого самопочуття.
Так, іноді треба слухати тіло.
Але бувають екстрені ситуації, коли треба себе пересилити.
Якщо я додам зусиль і доберуся до вершини,
я скоріше наздожену Джо.
Але не знаю, чи вистачить у мене сил.
Якщо я почекаю, можу акліматизуватися.
Але Джо теж на мене чекає. Він у небезпеці.
Часу в нас замало.
Здається, вершина дещо близько.
Пересилити себе?
Або дозволити тілу акліматизуватися?
У нас обмаль часу й енергії.
Треба щось обрати.
Що скажете?
Хоча я геть стомлений, ми йдемо далі.
Дійдемо вершини й спустимося з того боку, де Джо.
Гаразд.
Думай про родину.
Думай про пілота.
Тут не можна не відчути висоту.
Я замерз і дуже втомився.
Ідемо далі. Уперед.
Беаре, ти… мене?
Я ледве чую. Зачекай. Підіймуся вище.
Беаре? Чуєш?
Так, Джо. Я тебе чую.
Сигнал слабкий.
Але я тебе розумію. Говори. Прийом.
До мене наближається величезна тварина.
Що за величезна тварина? Поясни. Прийом.
У мене… Величезна.
Що мені робити? Ти завжди знаєш, що робити.
Зачекай. Мені потрібна хвилинка.
Не бійся, Джо. Усе буде гаразд.
Думай, Беаре.
Воно наближається, а я замкнений у літаку.
Я не пам'ятаю.
Треба спробувати налякати тварину?
Або стати тихими й непомітними,
щоб вона не сприйняла вас як загрозу й пішла?
Що сказати Джо? Ну ж бо.
Скоріше, Беаре. Мені вже страшно.
Думай. Що робити, коли бачиш дику тварину?
Тільки би згадати…
Ну ж бо, Беаре. Воно вже близько.
Що мені робити?
Усе, Джо. Треба зробити наступне.
Ніяких метушливих рухів.
Сподівайся, що звір не побачить у тобі загрози.
Гаразд, буду сидіти тихо.
Сподіваюсь, не помітить. Приходь скоріше.
Тримайся. Говори з ним спокійним голосом.
Не дивись йому в очі.
Воно знову наближається. Що робити?
Це не допомагає.
-Джо? -Беаре!
Джо, не мовчи.
Джо.
Джо?
Джо, ти мене чуєш? Прийом.
Ніякої реакції. Треба поспішати.
Сподіваймося, він живий.
Схоже, до вершини залишився останній пік.
До того ж, між цими піками маленький проміжок.
Мені знадобиться підйом «димоходом».
Але біль у голові вже нестерпний. Навіть очі розплющувати боляче.
Не знаю, чи вистачить мені сил дійти до вершини.
Ці скелі набагато крутіші.
Виглядають дуже небезпечними.
Але невеликими. Підйом буде швидким.
Або можна піти серпантином
з надією знайти вершину.
Такий маршрут безпечніший, але, певно, довший.
Шлях «димоходом» коротший.
Але, може, і серпантин приведе
до протилежного боку гори.
Я радий, що серпантин веде до вершини.
Але ходіння колами займає багато часу.
Я втрачаю і час, і енергію.
Біль у голові нестерпний.
Я мусив дати тілу більше часу, щоб акліматизуватися.
Почуваюся виснаженим.
У голові паморочиться від рідкого повітря.
Чим вище я підіймаюся, тим гірше почуваюсь.
Туман перед очима.
Усі прикмети висотної хвороби.
Моє тіло жадає перезавантаження.
Найлегшим способом буде розвернутися
й піти крізь тунелі.
Інакше на мене чекає поганий прогноз.
Сподіваюся, Джо мене дочекається.
Мені треба спуститися.
Якщо продовжу підніматися, помру.
Навіть дихати важко…
Головний біль, кашель і…
Ніби природа каже…
«Не зупинишся – помреш».
Я досі виснажений.
Відчуваю запаморочення.
Голова досі болить, але сили повертаються.
Навіть 500 метрів спуску додає енергії та кисню.
Я вже відчуваю повернення сил.
Повітря тут густіше.
Думаю, ці тунелі підходять. Ходімо.
Давайте перевіримо тунелі.
Неймовірно, га?
Дивіться, що тут. Старий шлем.
А ось і старі гільзи.
Можливо, за воєнні часи цей тунель був якимось бункером.
Дивіться. Навіть старий розбитий ліхтар є.
У ньому навіть паливо залишилося.
Скло зламане. Спробуємо запалити.
Дивіться. Ну ж бо.
Ось воно. Маленьке сяйво.
Не знаю, чи надовго його вистачить.
Перевірили, тепер давайте загасимо.
Що ж, у нас тепер є джерело світла.
Можна скористатися ним на вході
і побачити, що нас там оточуватиме.
Або можна заощадити світло для екстреної ситуації.
Можемо почати в темряві,
а світлом скористатися, коли почнуться труднощі.
Тоді ми будемо знати,
що світло у нас ще є.
І що нам робити? Запалити світло на вході?
Або заощадити його
і почати в темряві?
Що робитимемо?
Почати палити або зберегти світло?
Гаразд. Бережемо світло.
Оце темрява.
Отакої.
Шалені тунелі. Повна темрява.
Не знаю, куди йти.
Якщо в тунелі заблукати, можна так у ньому й залишитися.
Треба якось помічати, куди ми йдемо.
Важливо пам'ятати кожен поворот.
Застосуємо те, що тут на підлозі.
Стара плитка.
У темряві неможливо не почути, як на неї стаєш.
Робитиму стрілу на кожному розпутті.
Якщо йду ліворуч, робитиму таку стрілу.
Ураховуючи темряву, цей матеріал підходить,
бо його буде чутно.
Це майже як брайль.
Тобто один із варіантів – зібрати багато плитки
і носити із собою в рюкзаку.
Але багато в рюкзак не поміститься.
Тому другий варіант – це паракорд від парашута.
При кожному повороті ліворуч можна робити петлю.
Звичайний вузол – поворот праворуч.
Та я не знаю, чи вистачить мені паракорда
до кінця тунелю.
Отже, ми можемо скористатися паракордом із вузлами
або помічати повороти плиткою на підлозі.
Важкий вибір.
Але й орієнтуватися в темряві нелегко.
Треба щось обрати. Що спробуємо?
Гаразд. Беремо ці штуки.
Зараз я просто йду шляхом, який пропонує тунель.
Тут чутно відгук. Агов?
Знову тупик.
Можемо піти праворуч або ліворуч.
Я можу послухати, який відгук триває довше.
Це позначатиме довший шлях.
Агов?
Так, цей коротший. Ходімо ліворуч.
Зачекайте. Знову розпуття.
Агов?
Так. Думаю, нам сюди.
Гаразд, треба помічати, куди ми йдемо.
Чекайте.
Що це?
Ходімо вперед. Але трохи скоріше.
Треба виходити звідси.
Я не хочу тут залишатися з чимось страшенним.
Треба ставити ноги обережно.
Тут можуть бути величезні ями.
Тунелі сповнені поворотів.
Господи. Непроглядна темрява.
Жодної згадки, де я.
Чули?
Я на щось наступив.
Чую метушню навкруги.
Я досі голодний.
Мабуть, дещо тут з'їм.
Повзе по руці.
Іноді краще не бачити.
Але я все відчуваю.
Схоже на таргана. Ніжки маленькі,
а панцир міцний.
Я можу його з'їсти заради енергії.
А в цій руці, здається, багатоніжка,
але в неї панцир довгий.
Ось така вона велика.
Її, мабуть, теж можна їсти.
Енергія мені необхідна.
Інстинкт підказує, що хтось із них шкодить шлунку.
Але одного з них я з'їм.
Я дуже голодний.
То кого мені з'їсти?
Якби я міг пригадати…
Що думаєте? Кого можна їсти?
Гаразд. Багатоніжка.
Її на цілу страву вистачить.
Дуже хрустка.
І сповнена…
дуже дивною рідиною.
Такі істоти люблять тунелі.
У темряві ми рухаємося надто повільно.
Прийшов час запалити ліхтар.
Далі йтимемо зі світлом.
Чуєте? Пацюки.
Гаразд.
Так краще.
У нас є світло.
Тепер будемо йти швидше.
Хвилиночку.
Багатоніжка погано на мене впливає.
Неприємне відчуття в животі.
Уже 20 хвилин не проходить.
Почекайте.
Так краще.
Схоже, моє тіло відхилило багатоніжку.
Ходімо далі.
Ого, дивіться.
Старі металеві ржаві двері.
Спробуємо відчинити.
Неймовірне місце.
Ого. Зачекайте.
Дивіться. Тут провід.
Схоже на приховану міну.
Тепер зрозуміло, чому в ліхтарі було паливо.
А якщо вона досі працює…
Навіть уявляти не хочу.
Гаразд, переступаємо дуже обережно.
Попереду якесь світло. Дивіться.
Ми знайшли вихід.
Усе, гасимо.
Як добре знову бачити сонячне світло.
Тільки подивіться, скільки тут падати.
Наш пілот, капітан Рейнор, десь там, унизу.
Я прив'яжу мотузку до гратів
і спробую по ній спуститися.
У мене є захист. Чудово. Ходімо.
Знайоме відчуття.
Важливо не поспішати і знаходити ногами міцну поверхню.
Оце так.
Здається, усе гаразд.
Давайте шукати літак. Він має бути десь тут.
Поверхня стає крутою.
Дивіться. Це хвіст літака.
Тут іще один уламок.
А ось і літак.
Ходімо. Джо!
Він ось-ось упаде з краю.
Не хочу його хитати.
Джо!
Капітане Рейноре!
Дивіться. Хтось розірвав крісло.
Схоже на сліди кігтів.
Тут була боротьба. А ще я бачу кров.
Вона спускається вниз.
А далі куди?
Дивіться, тут теж є.
Тут є кров, але вона вже засохла.
Кров веде цим шляхом.
Але дивіться.
Інший слід веде протилежним шляхом.
Схоже на сліди човгання.
Хтось рухався туди по брудній землі.
Схоже на сліди ніг.
Треба обрати якийсь слід.
Джо!
Головне – знайти капітана Джо.
Що думаєте?
Будемо йти в той бік
або в цей бік по слідах крапель крові?
Джо!
Часу в нас небагато. Треба щось обирати.
Який слід приведе нас до Джо?
Гаразд, ходімо за краплями крові.
На крилі теж є крапля.
І тут одна є.
Дивіться, ось ще.
Джо! Капітане!
А вгорі є невеличка печера.
Якби я був ранений, спробував би там сховатися. Ходімо.
Тут теж є кров.
І тут.
Джо?
Джо.
Отакої.
Подивіться. Чиєсь ребро.
Не схоже на Джо…
Це погано.
Схоже, з гори я вже не спускатимуся.
Давайте повернемося і спробуємо ще раз.
Обиратимемо інше, щоб урятувати капітана Джо.
Треба знайти воду.
Я замерз і хочу пити.
Мені необхідна вода.
Але де її тут знайти?
Раніше я таке знав.
Думай.
-Ми падаємо! -Нас щось ударило!
Я пригадую авіакатастрофу.
Наш літак почав падати.
Сподіваюсь, пілот вижив.
Так.
Схоже на болото.
Тут має бути вода.
Тепер це повноцінне болото.
Але тут усе змерзло й затверділо.
Я не зможу пробитися.
Була б поверхня м'якшою, я б вижав із неї якусь рідину.
Може, дарма я почав із води.
Якщо продовжу шукати воду,
нічого не вийде.
Сонце вже заходить.
Я помітно замерз.
І хочу їсти.
Без води можна жити кілька днів.
Але від холоднечі я швидко помру.
Сховище чи їжа?
Треба встановити пріоритети.
І часу залишилося небагато.
Зараз уже геть холодно.
Треба почати зі сховища.
Зігріємося.
Скористаймося деревами.
А краще зламаними деревами, як це.
Те, що треба.
Схоже на природне сховище.
Та я не знаю, що робити.
Це якось дивно…
Я розумію, що з дерев вийде гарне сховище, але…
Ніби в мене є інстинкт.
Я знаю, що це гідне сховище.
Можемо ще парашут застосувати, щоб я не замерз.
Так, давайте візьмемо.
Парашут і зламане дерево.
Корисна комбінація.
Спробую підняти вище.
Тут закріпляємо.
Ось і наше сховище.
Усе одно замерзну.
Можна зробити багаття з гілочок.
Тут буде кам'яна стіна.
Вона утримуватиме тепло.
Тепер точно не замерзну.
Звідки я це знаю?
Не думай.
Просто роби.
Роби те, що вважаєш правильним.
Як мені розпалити вогонь?
Ні сірників, ні запальнички.
Добре, що є суха трава.
Треба тільки розпалити.
Так, уже тепло.
Треба створити тертя.
Виходить. Я вмію це робити.
Прив'язуємо до одного кінця парашутну мотузку.
А потім закріпляємо її тут.
Схоже на лук.
А тепер пробуємо.
Так я зможу не втрачати попіл.
Уже виходить.
Ось воно, тепло.
Яке чудове відчуття.
Спробую зігріти ступні.
Дивіться.
Це я.
А це, певно, моя родина.
Ось хто чекає на мене вдома.
У такому таборі я не замерзну, але мені досі потрібні їжа й вода.
Я вже хочу їсти й пити.
З чого почати?
Треба почати зі сховища. Зігріємося.
Скористаймося деревами.
А краще зламаними деревами, як це.
Те, що треба.
Схоже на природне сховище.
Та я не знаю, що робити.
Це якось дивно…
Я розумію, що з дерев вийде гарне сховище, але… в мене ніби якийсь інстинкт.
Я знаю, що це гідне сховище.
Можемо ще парашут застосувати.
Не хочу замерзнути. Так, візьмемо його.
Парашут і зламане дерево. Корисна комбінація.
Спробую підняти вище.
Тут закріпляємо.
Ось і наше сховище.
Усе одно замерзну.
Можна зробити багаття з гілочок.
Тут буде кам'яна стіна.
Вона утримуватиме тепло.
Тепер точно не замерзну.
Звідки я це знаю?
Не думай. Просто роби.
Роби те, що вважаєш правильним.
Як мені розпалити вогонь?
Ні сірників, ні запальнички.
Добре, що є суха трава.
Треба тільки розпалити.
Так, уже тепло.
Треба створити тертя.
Виходить. Я вмію це робити.
Прив'язуємо до одного кінця парашутну мотузку.
А потім закріпляємо її тут.
Схоже на лук.
А тепер пробуємо.
Не зупиняємося. Спокійно.
Ще трохи. І все.
-Ми падаємо! -Щось нас ударило.
Була авіакатастрофа.
Сподіваюсь, пілот вижив.
Спробую зігріти ступні.
Дивіться.
Це я.
А це, певно, моя родина.
Ось хто чекає на мене вдома.
У такому таборі я не замерзну,
але мені досі потрібні їжа й вода.
Я вже хочу їсти й пити. З чого почати?
Я точно там когось бачив. Хтось там щойно рухався.
Де він? Я впевнений, що бачив когось…
Мабуть, примарилося.
У мене таке дивне відчуття,
ніби хтось за мною стежить.
Хоча, можливо, у мене струс мозку.
Може, я помилився.
Я не знаю, що мені їсти.
До того ж, стає холодніше. Сонце заходить.
Я досі хочу їсти й пити та досі не знайшов собі сховища.
У першу чергу помочуся.
Треба шукати їжу. Їжа – це енергія.
Енергії в мене замало.
Та я не знаю, що мені тут їсти.
Спробую ці бруньки.
Вони порожні.
У дерева є коріння. Інстинкт підказує його розкопати,
але земля застигла.
Я не можу. Це не розкопати.
Личинки та черв'яки недосяжні.
На деревах бруньок нема. Сумна картина.
Так. Я не бачу їжі.
Здається, ніби колами ходжу.
До того ж, я замерз.
Енергія добігає кінця.
Я не знайшов ні їжі, ні води.
І страшенно замерз.
Сонце вже заходить, температура падає.
Мені треба зігрітися.
У мене вже нема сил.
Я надто розгублений, щоб продовжувати.
Спробуймо повернутися й обрати інший шлях.
Будемо йти вперед
і з'ясовувати, що робити далі.
Гаразд, починаємо спочатку.
У мене є пляшка, але вона порожня.
Тут нема ні їжі, ні сховища.
А ще тут надто холодно для тонкої курточки.
Їжа, сховище або вода?
Що зараз важливіше?
Уже вечеріє. Холоднеча.
Я починаю в'янути.
Ну ж бо, скоріше.
Треба шукати їжу. Їжа – це енергія.
Енергії в мене замало.
Та я не знаю, що мені тут їсти.
Спробую ці бруньки.
Вони порожні.
У дерева є коріння. Інстинкт підказує його розкопати,
але земля застигла.
Я не можу. Це не розкопати.
Личинки та черв'яки недосяжні.
На деревах бруньок нема. Сумна картина.
Так. Я не бачу їжі.
Здається, ніби колами ходжу.
До того ж, я замерз.
Енергія добігає кінця.
Я не знайшов їжі
і страшенно замерз.
Сонце вже заходить, температура падає.
Мені треба зігрітися.
Почуваюся розгубленим.
Якби тільки пригадати, що треба робити.
Я замерз і хочу пити. Що мені тепер робити?
Почнімо спочатку, але з новою стратегією.
Треба шукати їжу. Їжа – це енергія.
Енергії в мене замало.
Та я не знаю, що мені тут їсти.
Спробую ці бруньки.
Вони порожні.
У дерева є коріння. Інстинкт підказує його розкопати,
але земля застигла.
Я не можу. Це не розкопати.
Личинки та черв'яки недосяжні.
На деревах бруньок нема. Сумна картина.
Так. Я не бачу їжі.
У мене нема ні енергії, ні сил.
Сонце вже заходить, температура падає.
Без їжі можна жити кілька тижнів,
а без води – лише кілька днів.
Я страшенно хочу пити.
Повернемося й будемо шукати воду.
Тоді в нас будуть сили йти
і з'ясовувати, де ми.
Гаразд, почнімо.
Уся вода спускається з гір. Ходімо нижче.
Це вже схоже на болото.
Тут має бути вода.
Лід!
А лід і є вода.
Віднесу його до горщика біля вогню.
У мене буде вода.
Її тепер багато. Дуже добре.
Така холоднеча. Думаю, можна й у рюкзаку нести.
Лід не розтане.
Використаю його пізніше.
Запах тут огидний.
Іде звідти.
Треба перевірити.
Яка гидота.
Там щось гниє.
Дивіться. Якась туша.
Дивно. Вона вкрита вітками.
Наче…
…хтось її сюди притяг, а потім сховав.
Схоже на ведмеже хутро.
А посередині слід від величезного порізу.
Хтось тут точно є.
Хтось величезний.
А тут іще можна знайти їжу.
І хутро знадобиться. Допоможе не замерзнути.
Очевидно, тварина, що його вбила,
сильніша за мене.
Я знайду м'ясо, зніму хутро
і заберуся звідси.
Чудово. Ми знайшли їжу.
У нас є сховище. І лід незабаром розтане.
Інша справа.
Літак падає!
Я вистрибнув і лечу в дерева!
Що це за шум?
Агов!
Дивіться.
Вовк! Біжімо!
Не думаю, що я скоріший за вовка.
Треба сховатися від нього в лісі
або піднятися вище.
Чого чекаєте? Скоріше. Що вирішуємо?
Спробуймо перекрити вхід.
Так!
У тебе не виходить.
Він пішов. Уперед.
Дивіться.
Схоже на гірські тунелі.
Мейдею.
Це ж рація.
Прийом.
-Мене хтось чує? -Так, агов.
Агов? Чуєш мене?
Беаре? Дякувати Богові, ти живий.
Мені потрібна допомога.
Я на протилежному від твого стрибка боці гори.
Не можу рухатися. І літак скоро переважить через край.
Так, але є проблема.
Я нічого не пам'ятаю. Не пам'ятаю, що трапилося.
Навіть не пам'ятаю, хто я такий.
Прийом.
Певно, ти вдарився головою.
Так, боюся, у мене дещо амнезія. Прийом.
Ну ж бо, друже. Ти Беар Гріллз.
Мандрівник.
Я довго не протягну.
Гаразд.
Я зараз над деревами.
Я тебе знайду.
Тримайся.
У тебе все вийде.
Ми тебе знайдемо.
-Гаразд, Беаре. -Кінець зв'язку.
Тепер треба щось вирішувати.
Спробуємо знайти капітана.
Ми можемо перейти вершину гори
або скористатися тунелями.
Можливо, вони перетинають гори наскрізь.
Тоді ми скоротимо шлях.
Безпечних варіантів нема.
Нагорі відкрите місце й холоднеча.
Це виснажить усю енергію.
Але у нас залишиться зв'язок.
Він працюватиме.
А в тунелях ми будемо без зв'язку.
Сигналу не буде,
але буде захист від непогоди
і може знайтися швидкий шлях.
Рішення непросте, але час не стоїть на місці.
Крізь тунелі або вгору і вниз?
Я замерз і хочу пити.
Мені необхідна вода.
Але де її тут знайти?
Раніше я таке знав.
Думай.
Ми падаємо!
Нас щось ударило.
Я пригадую авіакатастрофу. Ми були в літаку.
Він почав падати.
Сподіваюсь, пілот вижив.
Так.
Схоже на болото.
Тут має бути вода.
Тепер це повноцінне болото.
Але тут усе змерзло й затверділо.
Я не зможу пробитися.
Дуже холодно.
Треба знайти воду.
Сонце вже заходить. Я помітно замерз.
Тут усе змерзло й затверділо.
Лід.
Це означає, що буде навіть холодніше.
І як його пити?
Без води можна жити кілька днів.
Але від холоднечі я швидко помру.
Може, наступного разу…
Може, варто почати зі сховища?
Холодно.
Так холодно.
Дарма я обрав цей шлях.
Тут зовсім нема їжі.
І води нема. І мені дуже холодно.
Треба зігрітися.
Якби я тільки пригадав, що треба робити,
щоб вижити в таких умовах.
Я надто замерз, щоб продовжувати.
Почнімо спочатку, але з новою стратегією.
Нам потрібен такий план, щоб іти далі
і з'ясовувати, де ми.
Треба шукати їжу. Їжа – це енергія.
Енергії в мене замало.
Та я не знаю, що мені тут їсти.
Спробую ці бруньки.
Вони порожні.
У дерева є коріння. Інстинкт підказує його розкопати,
але земля застигла.
Я не можу. Це не розкопати.
Личинки та черв'яки недосяжні.
На деревах бруньок нема. Сумна картина.
Так. Я не бачу їжі.
Ще й пити хочу.
Енергія добігає кінця.
Я не знайшов їжі
і страшенно замерз.
Сонце вже заходить, температура падає.
Спершу треба шукати воду, а потім їжу.
Давайте знайдемо воду, поки не стемніло.
Будемо йти вперед
і з'ясовувати, що робити далі.
Дивіться, яка вирва.
Близько 20 метрів є крута скеля.
Треба йти геть обережно.
Скористаюся льодорубом.
Я робитиму невеличкі уступи.
Вагу між льодорубом
і ногами розподілю.
Без паніки. Спокійно.
Зосередься.
Назад точно іншим шляхом підемо.
Підошва вже геть далеко.
Далі шляху нема. Обриви з усіх боків.
На цей виступ мені теж не залізти.
Дивіться. Ще один тунель.
Сходи йдуть униз гори.
Може, вони ведуть до попередніх тунелів?
Агов?
А тут досить моторошно.
Іти можна тільки вперед.
Тут не працює рація,
та я сподіваюся, що незабаром побачу Джо.
Нам треба знайти місце відпочинку.
Моєму тілу треба кілька годин на акліматизацію.
Може, тоді почуватимуся сильнішим.
Сховаймося між камінням.
Тут можна посидіти й почекати.
Гаразд.
Зупинитися для відпочинку – гарна думка.
Коли головний біль і хвороба відступлять,
я зможу піднятися вище.
Я трохи відпочив.
Почуваюся дещо краще.
Тепер треба припустити.
Дійти до вершини й потім униз.
У нас небагато часу. Джо досі в небезпеці.
Слухай уважно, Джо.
Тварина — загроза.
Треба їй показати, що ти тут головний.
Навіть не знаю. Може, чимось її налякати?
Дивись їй в очі. Рухайся агресивно.
Розгорни руки.
Гавкай на неї, кричи, наказуй. Чуєш?
Гаразд, Беаре. Я спробую.
Іди геть!
Роби будь-який шум. Бий по фюзеляжу.
Чуєш? Прийом.
Іди геть! Давай!
Геть від мене!
-Не знаю, що з цього вийде. -Геть!
Давай, Джо.
Джо?
Агов? Ти мене чуєш?
У мене вийшло.
Звір пішов.
Чудово, Джо. Ти молодець.
Може, він пішов, та не розслабляйся.
Я майже на вершині.
Коли її перейду,
сподіваюсь тебе побачити. Тримайся.
-Не засмучуйся. Усе буде гаразд. -Дякую, Беаре.
Кінець зв'язку.
Гаразд, ходімо далі.
Схоже, до вершини залишився останній пік.
До того ж, між цими піками маленький проміжок.
Мені знадобиться підйом «димоходом».
Ці скелі набагато крутіші.
Здається, дуже небезпечні.
Та невеликі. Підйом буде швидким.
Або можна піти серпантином
з надією побачити вершину.
Такий маршрут безпечніший, але, певно, довший.
Незабаром денного світла не буде.
Тоді ми точно Джо не знайдемо.
Тому часу в нас замало.
Будемо видиратися.
Шлем тут необхідний.
Он де буде «димохід».
Проміжок між скелями там звужується.
Я спробую тиснути ногами одну скелю.
А спиною – іншу.
Це важко через рідке повітря.
Що ж, почнімо.
Ми впораємося.
Який довгий «димохід».
Останній ривок – і буде вершина.
Вершина гори. Подивіться.
Нарешті я побачив другий бік.
Спробую налагодити зв'язок.
Низький заряд.
Ні. Рація щойно вимкнулася.
Що ж, хоча б добралися.
Тепер будемо спускатися
і шукати уламки літака.
Спробуймо знайти Джо.
Але буде зовсім нелегко.
Гаразд, ходімо вниз.
Будемо видиратися. Шлем тут необхідний.
Он де буде «димохід».
Проміжок між скелями там звужується.
Я спробую тиснути ногами одну скелю.
А спиною – іншу.
Це важко через рідке повітря.
Жахливо почуваюся.
У голові паморочиться.
Висотна хвороба. Я про неї пам'ятаю.
Треба було зупинитися й акліматизуватися.
Спробую ще пройти.
Я зможу.
Який довгий «димохід».
Я вже виснажений.
Це тому що я піднімаюся вище,
а повітря стає рідшим.
Біда в тому, що я не можу помилятися,
бо не виживу, якщо впаду.
Іноді треба діяти розумно.
Знати, коли себе пересилити,
а коли зупинитися й відійти,
щоб дати собі час підготуватися.
Якщо я не хочу помирати, треба повернутися.
Мені треба спуститися нижче, де більше кисню.
Я мав дати тілу кілька годин, щоб акліматизуватися.
Повертаюся до входу в тунель.
Спробую туди.
Джо ще трохи почекає.
Гаразд.
Добре, ходімо в тунелі.
Я радий, що серпантин веде до вершини.
Але блукання колами займає багато часу.
Я втрачаю і час, і енергію.
Я підіймаюся вгору.
І я виснажений.
Серпантин закінчується, і я бачу вершину.
Дивіться, я на вершині.
Нарешті я побачив другий бік.
Спробую налагодити зв'язок.
Низький заряд.
Ні. Рація щойно вимкнулася.
Що ж, хоча б добралися.
Тепер будемо спускатися
і шукати уламки літака.
Спробуймо знайти Джо.
Але буде зовсім нелегко.
Гаразд, ходімо вниз.
Треба знайти літак.
Він має бути десь тут.
Скелі тут круті.
Дивіться. Це хвіст літака.
Тут іще один уламок. Значить, ми вже ближче.
Я бачу кабіну. Вона ось-ось упаде.
Агов? Мене чутно?
Беаре?
Беаре. Я тут!
Ти цілий, Джо?
Я не можу вийти з літака і…
Коли рухаюсь, він хитається.
Гаразд, я щось придумаю. Тримайся.
Я використаю мотузку. Обв'яжу нею камінь.
Спущуся вниз і спробую якось його дістати.
Я спускаюся.
Ніяких різких рухів, Джо.
Гаразд. Скоріше.
Я тебе визволю.
До уламка залишилося десь 15 метрів.
Але як його звідти дістати?
Можна кинути йому мотузку,
щоб він сам обв'язався, а потім його витягнути.
А ще можна спуститися до нього і допомогти,
але підніматися разом буде важче.
Літак упаде в будь-який момент.
Спуститися до нього й допомогти
або кинути мотузку, щоб він обв'язався сам?
Гаразд, Джо. Кидаю тобі мотузку.
-Добре. -Спробуй її спіймати.
-Тримай руку напохваті. -Добре.
Рахую! Один, два, три!
Гаразд.
Обв'яжися нею й закріпи карабін.
-Закріпив? -Так. Тягни мене.
Гаразд. Знімай ремінь безпеки.
-Добре. -І викочуйся. Я тебе тримаю.
Один…
-Два… -Так.
Три. Уперед.
Тримаю.
Моя голова.
-Ти цілий, Джо? -Так, Беаре.
Тягни мене.
Так.
-Дякувати Богу. -Піднімайся вище.
Молодець.
-Ледве встигли. -Майже.
Але встигли.
Оце вибух.
Він повернув мені пам'ять.
Невже? Мабуть.
Я пригадав свою сім'ю.
Також пригадав,
що ти кепський пілот.
Гаразд, я знаю, що нам тепер робити.
Будемо йти долиною вниз.
-Бачиш там дерева? -Так.
Значить, там їжа й вода.
Якщо продовжимо спускатися, знайдемо людей.
Так! Ходімо.
Сюди.
До речі, що то був за звір?
Не знаю. І знати не хочу.
Найсміливіші можуть повернутися або почати все спочатку.
У тунелях на вас теж чекає чимало пригод.
Хтозна, може, навіть монстра знайдете.
Тому обережно.
Я спускаюся, Джо.
Ще шість метрів.
Не хитай його.
Думаю, літак уже падає.
Я знаю. Тут я тебе зможу врятувати.
Гаразд.
Ти в безпеці.
Одною рукою тримайся тут.
-Добре. -Лівою рукою знімай ремінь.
-Готовий? Один, два, три. -Що… Добре, друже.
Давай. Я тебе тримаю.
Це називається «за мить».
-Капітан Рейнор. -Так.
Я пригадав.
-Дякувати Богові. -Я все пригадав.
-Справді? -Катастрофу пам'ятаю.
-Ага. -І мою родину.
І я знаю, що нам робити далі.
Туди нам не треба. Ми підемо напоперек.
Бачиш ті гори?
Звідти ми можемо спуститися долиною.
Коли будемо внизу, десь точно зустрінемо людей.
-Гаразд. -Ходімо туди.
До речі, що то був за звір?
Не знаю й знати не хочу.
Найсміливіші можуть повернутися або почати все спочатку.
У тунелях на вас теж чекає чимало пригод.
Хтозна, може, навіть монстра знайдете.
Тому обережно.
Гаразд, давайте його запалимо.
Подивимося, скільки протягне.
Ходімо всередину.
Ненавиджу пацюків.
Тут вітерець дує в обличчя.
Так, з цього тунелю.
Якщо є вітерець,
десь є і його джерело.
Буду йти за ним і сподіватися,
що опинюся зовні.
Ого, дивіться.
Сходи йдуть кудись угору.
Там тупик.
Але в цьому тунелі є легкий вітерець.
Піти сходами
або шукати джерело вітерця?
Не знаю, скільки ще триматиметься світло.
Також цікаво, куди ведуть сходи.
Який шлях приведе мене до Джо?
Гаразд, ходімо вгору.
Сподіваймося, що це вихід.
Зараз здається, що сходи нескінченні.
Може, вгорі працюватиме рація.
Я не думав, що буде так довго.
Сподіваюся, Джо мене дочекається.
Уперед.
Нескінченні сходи.
І висоту я відчуваю.
Десь попереду є світло.
Так, отут.
Дивіться, це вихід.
Денне світло.
Дивіться.
Який крутий обрив.
Але ми вже подужали три чверті підйому.
Треба знайти спосіб пройти залишок.
Використаймо вузли на мотузці.
Що ж, уперед.
Чую метушню навкруги.
Я когось пнув.
Мишу або пацюка.
Нам сюди.
Або сюди.
З того боку йде легкий вітерець.
Гадаю, нам туди.
Перше розпуття. Ідемо праворуч.
Один звичайний вузол.
Гаразд.
Я точно відчуваю вітерець.
Вітер має йти з відкритого місця.
Тому я шукатиму вихід
до протилежного боку гори.
Знову тупик.
Тобто розпуття.
Ліворуч або праворуч? Звідки вітер?
Так, легкий вітерець іде звідти.
Ліворуч. Тоді петлю.
Ходімо сюди.
А тепер праворуч, сюди.
Може, тут нам пощастить.
Тепер ідемо сюди.
Ні, це поганий знак.
Треба дивитися обома й бути дуже обережним.
Ні, світло гасне. Ну ж бо.
Усе, повна темрява.
Що ж, ліхтар на цьому закінчився.
Я знайшов таргана.
Ось.
У таргана такий смак, ніби він у цьому тунелі
живе вже дуже довго.
Тепер у мене є трохи енергії. Продовжимо.
У темряві ми рухаємося надто повільно.
Прийшов час запалити ліхтар.
Далі йтимемо зі світлом.
Чуєте?
Пацюки.
Гаразд.
Так краще.
У нас є світло.
Тепер будемо йти швидше.
Спробуймо знайти вихід. Уперед.
Мій живіт.
Це багатоніжка.
У неї поганий смак. Я відчуваю, як жовч повертається.
Зачекайте.
Так краще.
Ходімо далі.
Старі двері.
Неймовірне місце.
А це якесь старе відро.
Хоча, може, і шлем.
Слухайте.
Який посилений відгук.
Більше схоже на камеру, ніж на тунель.
Гаразд.
Що це?
Голова.
Певно, на міну наступив.
Я все пригадав.
Нога застрягла.
Я ще нескоро побачу капітана Джо.
Ми тут проведемо деякий час.
Сонячне світло.
Такий вид радує око.
Ніби цілу вічність був замкнутий.
Почуваюся таким слабким.
Я так довго не рухався.
І нога ще не зовсім одужала.
Це ж… літак.
Він унизу, на краю обриву.
Капітане.
Джо.
Схоже, запізнилися.
Джо!
Де Джо? Він живий?
Капітане Рейноре!
Якби я не наступив на міну,
усе могло бути інакше.
Що ж, можемо повернутися або почати спочатку.
Обирайте інші дії,
бо ми не здамося, поки не знайдемо капітана Джо.
Гаразд, ходімо сюди.
Тут іще один.
Хтось штовхнув той камінь.
А тут траву прим'ято.
Хтось тут точно є.
Ця тварина зруйнувала
уламки кабіни.
Краще мені бути обережним.
-Беаре? -Так.
Пробач мені.
-Джо! -Я думав, це дикий звір.
Господи. Дикий звір?
Так. Я його злякав, але він досі десь тут.
Треба рухатися.
Джо.
Капітан Рейнор. Я пригадав.
Звісно.
Найсильніша людина й найгірший пілот.
Я скучив.
Невже ти живий?
Як добре, що… Я все пригадав. І родину теж.
Нам не варто залишатися нагорі.
Ходімо долиною вниз.
-Бачиш? -Так.
Там рослинність, дерева.
Ліс – це ресурси, сховище, вода і їжа.
А коли дійдемо до кінця долини,
ми знайдемо людей.
-Гаразд, тоді ходімо. -Готовий?
-Завжди. -Усе гаразд?
Тут круті скелі. Не поспішай.
Ми впоралися.
Молодець. Ти дійсно вмієш виживати.
Тепер ми точно врятуємося.
Але що то був за звір?
Хочеш почати спочатку?
Або трохи повернутися, щоб обрати інші дії
і побачити новий результат?
Переклад субтитрів: Анна Туркіна