Downloaded from YTS.MX
PROFESJONELLE STÅR BAK DENNE FILMEN IKKE GJØR DETTE HJEMME
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN INTERAKTIV FILM FRA NETFLIX
Mayday, mayday.
Kom. Er det noen der ute?
Bear? Hører du meg?
Bear Grylls, hører du meg?
Bear! Kom!
Er det noen der ute?
Jeg trenger en kniv.
Å, hodet mitt…
"Bear." "Bear Grylls."
Jeg kjenner meg ikke igjen.
Noe er galt. Jeg trenger din hjelp.
Jeg overlever ikke lenge her ute om jeg ikke finner vann, mat og ly.
Men hva skal jeg gjøre først? Jeg trenger litt hjelp.
Jeg er sulten og tørst, og det blir stadig kaldere.
Hva trenger jeg mest av alt?
Ingen mat. Hvordan får jeg tak i mat her ute?
Det er frost i bakken. Jeg kan ikke grave i den.
Jeg kan spise disse små skuddene.
De gir meg ingenting.
Se.
Oi, se på disse.
Kloremerker.
Se der.
Så du det?
Jeg ser ikke hva det er.
Hvis det er et dyr, er vi i fare.
Er det en jeger, kan han kanskje hjelpe oss.
Jeg vil ikke gjøre noe overilt. Hva syns du vi bør gjøre?
Vi kan ta en nærmere titt eller bare gå.
Ok, vi trekker oss sakte unna.
Se. Der er det igjen.
Der borte. Se!
Ja, det er definitivt et dyr.
Vi må definitivt være forsiktige her ute.
Det er ikke bare vi som er ute etter mat.
Jeg finner ingenting å spise. Det begynner å bli kaldere. Sola går ned.
Fortsatt tørst og sulten. Jeg må finne ly.
Jeg må bare tisse først.
Hei, gi meg litt privatliv.
Oi, urinen min er skikkelig gul. Det er ikke et godt tegn.
Man trenger væske. Man trenger vann først.
Det var en tabbe å bare lete etter mat.
Men det er også veldig kaldt her ute.
Tiden begynner å renne ut. Vi har få valgmuligheter.
Hva trenger jeg mest nå? Væske?
Eller søke ly og få varmen i meg?
Nå vi ta et lurt valg.
Hva må prioriteres? Finne vann eller søke ly?
Søke ly. God idé. Bli varm.
Vi prøver å bruke trærne.
Enda bedre, veltede trær, som dette. Dette ser bra ut.
Det er som et naturlig tilfluktssted.
Jeg vet ikke helt hva jeg skal gjøre med det.
Det er en merkelig følelse fordi…
Jeg vet at trær gir meg ly, men jeg…
Det er nesten instinktivt. Jeg vet at dette kan brukes som tilfluktssted.
Kanskje vi kan bruke fallskjermen også. Den kan holde meg varm.
Ja, vi henter den.
Fallskjerm og et veltet tre. Jeg tror det kan funke.
Jeg henger den høyt.
Og fester den her.
Alt er klart. Jeg kommer til å fryse.
Døde kvister kan jeg tenne bål med.
Vi lager en steinmur som reflekterer varmen tilbake.
Hvordan vet jeg slikt?
Ikke tenk, bare gjør det som føles riktig.
Jeg har verken fyrstikker eller lighter.
Dette tørre gresset er bra. Trenger bare en gnist.
Det føles varmt.
Jeg må bruke friksjon.
Jeg vet hvordan dette skal gjøres.
Jeg knytter litt av fallskjermsnora til den ene enden…
…og svinger den over til den andre.
Det blir som en bue. La oss se om det funker.
Forsiktig. Fortsett. Tålmodighet. Bare et par til. Sånn.
-Vi går ned! -Vi må ha truffet noe!
Jeg var i en flystyrt.
Lurer på om piloten klarte seg.
Jeg må varme føttene.
Å, se.
Oi.
Det er meg.
Og det må være familien min.
Derfor må jeg komme meg hjem.
Leiren holder meg varm, men jeg trenger fortsatt mat og vann.
Jeg begynner å bli tørst, og jeg er sulten også.
Hva skal prioriteres?
Vann. Men hvor finner man vann her ute?
Alt vannet ledes ned fra fjellene.
Vi ser etter smale, lave punkter. Her er det mer sumpete.
Det bør bety vann.
Å! Is!
Og is betyr vann.
Tilbake til bålet og oppi gryta.
Så får jeg mye vann. Dette er bra.
Det er så kaldt at jeg kan ha den i sekken uten at den smelter.
Det er isen til senere.
Det stinker her. Lukten kommer derfra.
Jeg må undersøke det.
Herregud. Lukt. Det er noe som råtner.
Se. Et kadaver.
Merkelig. Det er tildekket av greiner.
Ser ut som noen dro det med seg hit
og prøvde å skjule det. Jeg tror dette er bjørnepels.
Det er kloremerker her.
Lurer på om det er den skapningen vi så tidligere.
Det er noe der ute.
Noe stort. Men det kan være litt mat igjen her.
Og pelsen kan jeg bruke til å holde meg varm.
Men jeg må huske at det som drepte denne,
er mye sterkere enn meg.
Jeg tar litt kjøtt og pels, og så stikker jeg herfra.
Bra jobbet. Nå har vi litt mat.
Vi har ly. Og vi har snart vann. Det forandrer alt.
Flyet styrter!
Jeg kom meg så vidt ut! Jeg lander i trærne!
Hva er den lyden?
Hei.
Se.
En ulv! Løp!
Jeg klarer neppe å løpe fra ulven. Vi prøver å kvitte oss med den i skogen.
Vi går mot en høyde.
Hva venter du på? Skynd deg og ta en avgjørelse!
Ulven kjenner nok skogen godt.
Jeg må bli kvitt ham. Vi går mot det fjellet.
Kanskje vi kan sperre denne inngangen. Ja da!
Her kommer du ikke forbi!
Den er borte. Kom.
Se på dette.
Det ser ut som huler inni fjellet.
-Mayday, mayday. -Det er radioen.
-Er det noen der? Hører du meg? -Ja, hallo? Hører du meg?
Bear? Takk og lov. Du er i live. Jeg trenger din hjelp.
Jeg er på motsatt side av fjellet. Jeg kan ikke røre meg.
Og jeg frykter at flyet skal tippe over kanten.
Problemet er at jeg har mistet hukommelsen.
Jeg husker ikke hva som skjedde. Jeg husker knapt hvem jeg er nå. Over.
Du slo nok hodet i landingen.
Ja, jeg lider nok av hukommelsestap. Over.
Kom an. Du er Bear Grylls. Du er en eventyrer.
Jeg holder ikke ut så mye lenger.
Ok. Jeg er over tregrensen nå. Jeg kommer til deg.
Bare hold ut. Dette klarer du.
-Vi skal finne deg. -Greit, Bear.
Ut.
Vi må ta noen avgjørelser.
For å finne kapteinen
kan vi gå rett over det fjellet
eller prøve å gå inn i en av hulene
og håpe at den går gjennom fjellet. Det er i så fall en fin snarvei.
Begge deler er farlig. Der oppe er det kaldt, og man er mer blottstilt.
Det vil tappe en for krefter.
Men vi vil ha radioforbindelse. Radioen vil funke der oppe.
I hulene vil jeg aldri få inn radiosignaler.
Men vi er beskyttet mot uvær, og det kan være en mer direkte rute.
Et vanskelig valg, men tiden går. Hva velger du?
Gjennom hulene eller over fjellet?
Ok. Jeg må ta det rolig og forsiktig hvis jeg skal komme meg opp på fjellet.
Oi. Jeg må være forsiktig her.
Det går fort framover nå.
Fjellene virker uendelige, og de blir stadig brattere.
Dette partiet ser nifst ut.
Bare is og snø, helt ned til den enorme klippen.
Sklir jeg på isen, går jeg rett over stupet.
Jeg vet ikke engang om dette lar seg gjøre.
Eller vi kan bli her…
…og prøve å klatre opp her.
Joe sa at jeg er en eventyrer. Kanskje jeg bare må stole mer på det.
Det føles godt å ta på stein igjen. Jeg husker det.
Men det er langt opp. Jeg vet ikke om jeg klarer å klatre her.
Hva tror du?
Skal jeg krysse snøen eller klatre opp fjellet?
Snøen kan fort gi etter for vekten min.
Steinene kan også løsne. Og det blir et langt fall.
Det er veldig bratt. Jeg kan bruke tauet.
Knyte en knute i enden og kaste det opp i en av sprekkene.
Ok, det er iallfall en slags knute. Jeg håper den duger.
Men ikke mye mer.
En til. Får jeg det inn i sprekken, vil det funke.
Ja. Nå sitter det fast i den lille fjellsprekken.
På med hjelmen.
Så prøver jeg å klatre opp her.
Steinene er så løse og skjøre.
Alt jeg prøver å gripe tak i eller stå på, bare smuldrer bort.
Det siste stykket.
Ok. På toppen.
Jeg er ikke så dårlig til å klatre som jeg fryktet.
Trekk tauet opp og fortsett videre.
Jeg har hodepine nå.
Nå husker jeg det.
Jo høyere oppe man er, desto mindre oksygen er det.
Jeg har hodepine, er svimmel og fæler meg tappet for krefter.
Jeg husker det.
Når man klatrer i høyden, endrer kroppstilpasningen seg.
Men hvis man stopper og venter, vil kroppen venne seg til tynnere luft,
og man unngår høydesyke. Iblant må man lytte til kroppen sin.
Men iblant, i nødstilfeller, må man bare skjerpe seg og gå på.
Hvis jeg når toppen og kommer meg ned på den andre siden,
kommer jeg raskere fram til Joe.
Spørsmålet er om jeg klarer det i denne tilstanden.
Venter jeg her, blir jeg kanskje akklimatisert,
men Joe venter, og han er i en farlig situasjon nå.
Men tiden er knapp. Veldig knapp.
Jeg er ikke langt unna toppen nå.
Skal jeg fortsette?
Eller bør jeg vente til kroppen er akklimatisert?
Tiden er knapp og kreftene begynner å ta slutt. Vi må ta et valg.
Hva blir det til?
Selv om jeg er utmattet, gjør vi et forsøk på
å nå toppen og komme ned til Joe på den andre siden.
Ok.
Må tenke på familien din.
Tenk på piloten.
Jeg kjenner på høyden her.
Jeg er kald og sliten.
Ok, fortsett. Kom igjen.
Bear, kan du…meg?
Ja, men jeg hører ikke hva du sier. Jeg skal komme meg høyere opp.
Bear? Hører du meg?
Ja, Joe. Jeg hører deg. Jeg hører så vidt hva du sier. Fortsett.
-En stor skapning nærmer seg. -Hva slags skapning? Over.
Jeg har…enorm.
Hva skal jeg gjøre, Bear? Du vet alltid hva du skal gjøre.
Vent. Gi meg et øyeblikk. Vær rolig, Joe. Det går bra.
Bear. Tenk.
Det nærmer seg, og jeg sitter fast i flyet.
Men jeg husker ikke.
Gjør du deg stor og skummel og prøver å skremme den vekk?
Eller forholder du deg rolig
og håper at den ikke ser på deg som en trussel og lar deg være i fred?
Hva skal jeg si til Joe?
Skynd deg, Bear. Jeg er ganske redd nå.
Tenk. Hva gjør du når et villdyr går til angrep? Skulle ønske jeg husket.
Skynd deg, Bear. Den kommer nærmere. Hva skal jeg gjøre?
Ok, Joe. Du skal gjøre følgende:
Forhold deg rolig. Ikke gjør noen truende bevegelser,
og håp at den ikke ser på deg som en trussel.
Greit, skal jeg være stille. Jeg håper den forsvinner. Men skynd deg.
Snakk til den med en rolig stemme. Ikke få øyekontakt.
Den nærmer seg. Hva skal jeg gjøre, Bear? Det hjelper ikke.
-Joe? -Å! Bear!
Joe, snakk til meg. Joe?
Joe? Hører du meg? Over.
Jeg hører ikke noe fra ham. Vi må virkelig skynde oss nå.
Jeg håper Joe er uskadd.
Det ser ut som toppen er rett over de siste tindene.
Men det er en trang gang mellom de to tindene.
Litt rissklatring får meg til toppen.
Men jeg har en dunkende hodepine. Det gjør vondt å holde øynene åpne.
Jeg vet ikke om jeg har krefter til å klatre lenger.
Her er det mye brattere og mye farligere.
Men det er kortere, og trolig raskere.
Ellers fortsetter vi i sikksakk opp fjellet og håper å nå toppen.
Det er nok en tryggere, men noe lengre rute.
Rissklatring er nok den raskeste måten.
Men hvem vet om sikksakkruten ender opp på motsatt side av fjellet?
Denne ruten tar meg mot toppen. Det lover godt.
Men det tar sin tid. Jeg går fram og tilbake her.
Det er tidkrevende og energitappende. Det dunker i hodet mitt nå.
Jeg burde definitivt gitt kroppen mer tid til akklimatisering.
Nå føler jeg meg dårlig.
Jeg er svimmel på grunn av den tynne lufta.
Jo høyere jeg kommer, desto dårligere blir jeg.
Svimmel. Og alle tegnene på høydesyke.
Kroppen min trenger en omstart.
Det enkleste er å snu og dra tilbake til hulene.
Ellers vil det ende galt her. Jeg håper Joe holder ut litt lenger.
Jeg må komme meg ned.
Fortsetter jeg oppover, kommer jeg til å dø.
Du sliter med å puste…
Du har vondt i hodet, du hoster og…
Det er som om naturen sier at hvis du fortsetter, så dør du.
Jeg føler meg fortsatt ganske svak.
Og svimmel.
Jeg har fortsatt hodepine, men jeg føler meg sterkere.
Bare 500 meter lenger nede får jeg mer energi og oksygen.
Jeg føler meg definitivt sterkere. Luften er tykkere her nede.
Jeg tror vi går for hulene. Ja. Kom igjen.
Kom igjen. La oss sjekke ut hulene.
Dette er ganske sprøtt.
Jøss, se. En gammel hjelm.
Og gamle ammunisjonshylser.
Kanskje hulen var en gammel bunker under krigen.
Se. En gammel, ødelagt lykt.
Det er litt brensel igjen.
Glasset er knust, men la oss se om den virker.
Å! Se. Kom igjen, kom igjen, kom igjen.
Se. En liten flamme.. Men jeg vet ikke hvor lenge den vil vare.
Vi skrur den av. Nå vet vi at den virker. Vi har iallfall en lyskilde.
Vi kan bruke lyskilden fra begynnelsen og utforske hulene,
eller spare den til en nødssituasjon.
Prøve oss litt fram i mørket,
og hvis vi havner i trøbbel og trenger hjelp,
har vi noe som vi vet kan gi oss lys.
Hva skal vi gjøre? Skal vi bruke lyset fra starten av eller spare det?
La oss starte i mørket.
Hva skal vi gjøre?
Lys i starten eller spare det?
Ok, vi sparer på lyset.
Jøss, dette kommer til å bli mørkt.
Jøss.
Sprøe huler. Mørkt som bare det. Vi vet ikke hvilken vei vi skal.
Går man seg vill i slike huler, kommer man seg aldri ut.
Vi vil prøve å finne ut hvor vi er på vei.
Hver sving vi tar i hulen, må vi huske.
Vi kan bruke noen av tingene på bakken.
Gamle fliser.
Når det er bekmørkt og man står på dem, så hører man det.
Vi kan lage en pil hver gang vi kommer til et kryss.
Går vi vil venstre, lager vi en enkel pil, som dette.
Når det er bekmørkt og man tråkker på den, vil man høre det.
Vi kan enten plukke opp mange slike og legge dem i ryggsekken og bruke dem.
Men jeg kan ikke bære med meg så altfor mange.
Kanskje jeg kan bruke litt av snora fra fallskjermen.
Hver gang vi går til venstre, lager vi en løkke.
Vanlig knute betyr "høyre".
Men jeg vet ikke om jeg har nok til å nå enden av hulen.
Ok, vi kan enten lage knuter med snora eller bruke flismarkørene på gulvet.
Dette er vrient. Men det er det også å navigere i mørket.
Vi kan bare velge én. Hva blir det til?
Disse bør funke bra.
For øyeblikket følger jeg bare hulen dit den tar meg.
Hører dere ekkoet? Hallo?
Enda en blindvei. Vi kan gå til venstre eller høyre.
Kanskje det beste er å finne ut hvilket ekko som bruker lengst tid.
Det vil være den lengste tunnelen. Hallo?
Hallo? Ja, det er kortere. Vi tar til venstre her.
Vent, her er det et kryss.
Hallo? Ja, jeg tror vi kan gå denne veien.
Vi trenger en markør. Hvilken vei skal vi gå?
Vent litt. Hysj.
Hva er det?
Vi fortsetter videre. Øker tempoet litt. Vi må ut herfra.
Vi vil ikke bli sittende fast i disse hulegangene med hva enn det er.
Jeg må se hvor jeg setter føttene. Det kan være store hull her.
Disse hulegangene svinger seg hit og dit.
Det er bekmørkt her inne.
Jeg er fullstendig desorientert.
Hørte dere det? Jeg tråkket på noe som ble most.
Jeg hører at det er mye aktivitet rundt føttene mine.
Jeg er sulten. Kanskje dette er noe jeg kan spise.
Å, den gikk inn i ermet.
Iblant er det greit å ikke kunne se noe.
Det kjennes som en kakerlakk, med de små beina
og det harde skallet på toppen. Spiser jeg den, får jeg litt energi.
Dette kjennes ut som et tusenbein, men med masse skall på seg.
Den er enorm.
Jeg kan kanskje spise den også. Jeg trenger litt energi.
Men jeg føler at en av dem vil gjøre meg dårlig.
Enten kakerlakken eller tusenbeinet. Og jeg er sulten.
Hvilken ville du spist?
Skulle ønske jeg husket det. Hvilken tror du er tryggest å spise?
Ok. Tusenbein.
Dette er mer enn bare en smakebit. Det er snarere en hovedrett.
Den var veldig knasende. Og full av væsker med merkelig smak.
Hulen er kjent med dem.
Det går svært sakte framover i mørket.
Det er på tide å tenne lykta så vi kommer oss fortere fram.
Hørte dere det? Rotter.
Ok.
Det var bedre. Nå har vi lys. Nå kan vi øke tempoet.
Vent litt.
Jeg føler meg dårlig etter tusenbeinet jeg spiste.
Jeg kjenner en sterk smak i magen. Jeg har kjent på det i 20 minutter nå.
Vent…
Det var bedre. Kroppen min ville ikke ha den i seg.
Vi fortsetter.
Jøss, se på dette. En gammel, rusten metalldør.
Jeg skal prøve å åpne den.
Jøss. For et sprøtt sted.
Vent litt…
Det er en tråd over her. Antakelig en felle.
Derfor var det lurt å vente med lykta. Hvis den fortsatt er aktiv…
Det tør man ikke å tenke på engang. Jeg går forsiktig over den.
Jeg ser lys der borte.
Det blir vår vei ut herfra nå.
Jeg slukker denne.
Det var godt å se dagslys.
Jøss. Det var litt av et stup.
Pilot Raynor er der nede et sted.
Jeg kan knytte tauet til stengene og rappellere ned.
Nå sitter det godt. Jeg er fornøyd. Kom igjen.
Dette føles kjent. Må gå sakte og rolig, med trygge grep.
Jøss.
Ok. Jeg tror det holder.
Nå må vi finne flyet. Det må være i nærheten.
Det begynner å bli veldig bratt.
Se. Der er flyhalen. Enda en vrakdel der nede.
Der er flyet. Der. Joe?
Det balanserer på kanten.
Må ikke velte noe. Joe?
Kaptein Raynor!
Se her. Noe har revet opp setene. Det er kloremerker.
Tegn på at det har vært en kamp. Det er blod her også.
Langs hele siden. Hvor ender det?
Der oppe også.
Blodet her har størknet.
Det ser ut som blodet kommer derfra.
Problemet er… Se. En annen sti leder i motsatt retning.
Sporene i leiren tyder på at noe har beveget seg i den retningen herfra.
Det er vanskelig å si om det er fotspor. Men det er spor av noe slag.
Joe!
Vi må prøve å finne Joe. Det er hovedprioriteten vår.
Syns du vi skal følge stien den veien,
eller følge blodsporene som går i den retningen?
Joe!
Tiden er knapp. Vi må ta en rask avgjørelse.
Hvilken sti tror du fører oss til Joe?
Ok, vi følger blodsporene.
Det er en blodflekk på vingen også.
Og enda en blodflekk der nede.
Her er det enda mer.
Joe? Kaptein?
Se. Det er en hule der oppe.
Hvis jeg var skadet, ville jeg søkt ly der.
Mer blod. Her også.
Joe?
Joe.
Jøsses. Se der. Brystkassen til noe.
Det ser ikke ut som Joe…
Dette er ikke bra. Ser ut som jeg ikke kommer meg vekk fra fjellet.
Vi går tilbake og prøver igjen.
Vi tar noen andre valg og ser om vi klarer å redde kaptein Joe.
La oss prøve å finne vann.
Jeg er kald og tørst.
Jeg må finne vann nå.
Men hvor finner man vann her ute? Jeg pleide å kunne dette.
Tenk.
-Vi styrter! -Vi må ha truffet noe!
Jeg husker at jeg satt i et fly som styrtet.
Lurer på hva som har skjedd med piloten. Ja…
Det ser ut som en myr.
Da bør det være vann her. Det begynner å bli sumpete.
Problemet er at alt er tilfrosset.
Jeg kommer meg ikke ned.
Hvis det var mykere, kunne jeg presset ut litt væske.
Kanskje det ikke var så lurt med vann.
Jeg må lete videre etter vann. Dette går ikke.
Sola går ned, og jeg fryser stadig mer.
Og jeg er sulten også.
Jeg kan overleve noen dager uten vann,
men jeg holder ikke ut lenge hvis jeg ikke får varmen i meg.
Ly eller mat? Den ene tingen er viktigere enn den andre.
Tiden er knapp.
Det begynner å bli skikkelig kaldt nå.
Ly. Det er en god idé. Bli varm.
La oss bruke trærne.
Enda bedre, veltede trær, som disse.
Dette føles bra.
Som et naturlig tilfluktssted.
Jeg vet bare ikke helt hva jeg skal gjøre med det.
Det er en merkelig følelse fordi…
Trær som ly vil funke, men jeg…
Instinktet sier at dette kan brukes som tilfluktssted.
Jeg kan bruke fallskjermen også. Den kan holde meg varm.
Ja, vi henter den.
Fallskjerm og veltede trær. Dette kommer nok til å funke.
Hvis jeg legger den over her…
Jeg fester den her.
Tilfluktsstedet er klart. Men jeg kommer til å fryse.
Døde kvister kan jeg tenne bål med.
Vi lager en steinmur som reflekterer varmen tilbake.
Da blir det enda varmere.
Hvordan vet jeg slikt?
Ikke tenk, bare gjør det som føles riktig.
Hvordan gjør jeg opp ild? Jeg har verken fyrstikker eller lighter.
Dette tørre gresset er bra. Jeg trenger bare en gnist.
Det føles varmt. Jeg må bruke friksjon.
Dette kan jeg.
Jeg knytter litt av fallskjermsnora til den ene enden…
…og svinger den over til den andre.
Det blir som en bue. La oss se om dette funker.
Det er det jeg trenger for å få noen glør.
Sånn!
Å, varme!
Det føltes godt.
Jeg må varme føttene også.
Å, se!
Å…
Det er meg.
Og det må være familien min.
Dette er grunnen til at jeg må komme meg hjem.
Leiren vil holde meg varm, men jeg trenger fortsatt mat og vann.
Jeg er både tørst og sulten. Hva skal jeg prioritere?
Ly. God idé. Få i meg varmen.
Vi kan bruke trærne.
Enda bedre, veltede trær, som dette. Dette føles riktig.
Det er som et naturlig tilfluktssted.
Jeg vet ikke helt hva jeg skal gjøre med det.
Det er en merkelig følelse.
Jeg vet at trær funker som ly. Jeg vet instinktivt
at dette kan bli et tilfluktssted.
Jeg kan også bruke fallskjermen til å holde meg varm. Jeg henter den.
Fallskjerm og et veltet tre. Jeg tror dette vil funke.
Jeg trekker den over.
Og fester den her.
Tilfluktsstedet er ferdig. Men det vil bli kaldt.
Døde kvister kan jeg lage bål med.
Vi lager en steinmur som reflekterer varmen tilbake.
Det gjør det enda varmere. Hvordan vet jeg slikt?
Ikke tenk, bare gjør det som føles riktig.
Hvordan skal jeg holde ilden i gang? Jeg har verken fyrstikker eller lighter.
Dette tørre gresset er bra. Jeg trenger bare en gnist.
Det føles varmt. Jeg må bruke friksjon.
Dette kan jeg.
Jeg knytter litt av fallskjermsnora til den ene enden…
…og svinger den over til den andre. Det blir som en bue.
La oss prøve.
Fortsett. Vær tålmodig.
Et par til… Sånn.
-Vi styrter! -Vi må ha truffet noe!
Jeg var i en flystyrt.
Lurer på om piloten er uskadd.
Jeg prøver å varme føttene.
Se.
Det er meg.
Og det må være familien min.
Derfor må jeg komme meg hjem.
Leiren vil holde meg varm, men jeg trenger fortsatt mat og vann.
Jeg er tørst og sulten. Hva skal jeg prioritere?
Jeg så noe som beveget seg der. Noe rørte på seg.
Hvor er det? Vent litt. Jeg er sikker på at jeg så noe…
Kanskje jeg bare innbilte meg det.
Merkelig. Jeg har på følelsen at noe følger med på meg.
Kanskje det bare skyldes slaget i hodet.
Kanskje det ikke er noe.
Jeg finner ikke noe å spise.
Det er definitivt kaldere nå. Sola går ned.
Fortsatt tørst, fortsatt sulten. Jeg trenger ly.
Jeg må tisse først.
Mat høres lurt ut. Mat gir energi. Det har jeg lite av nå.
Men hva kan jeg spise her ute?
Kanskje jeg kan spise noen av disse små skuddene.
Dette er ikke mat.
Bunnen av et tre er et sted hvor jeg normalt ville gravd,
men frosten gir meg problemer. Jeg klarer ikke å grave her.
Jeg får verken larver eller mark. Det er ingen skudd på trærne.
Ja… Jeg finner ikke mat.
Jeg føler at jeg går i ring. Og jeg er kald…
…og tappet for krefter.
Jeg finner verken mat eller vann,
og jeg begynner å bli skikkelig kald.
Sola går ned, temperaturen stuper… Jeg trenger varme.
Jeg har ingen krefter nå. Jeg er for desorientert til å fortsette.
Kanskje vi må begynne på nytt og prøve noe annet.
Så kan vi prøve å finne ut hvor vi skal gå.
Ok, vi prøver igjen.
Jeg har en vannflaske, men den er tom.
Det er ingen mat her, og jeg har ikke telt.
Jeg har en tynn jakke, og det er skikkelig kaldt her.
Mat, ly eller finne vann?
Hva trenger jeg mest? Det begynner å bli mørkt. Det er kaldt.
Det begynner å svartne for meg. Kom igjen, skynd deg.
Mat virker lurt. Mat gir energi. Jeg begynner å gå tom for det nå.
Jeg vet ikke helt hva jeg kan spise her ute.
Kanskje noen av de skuddene.
Dette er ikke mat.
Bunnen av et tre er et sted hvor jeg normalt ville gravd,
men frosten gir meg problemer. Jeg klarer ikke å grave her.
Jeg får verken larver eller mark. Det er ingen skudd på trærne.
Jeg finner ikke mat.
Jeg føler at jeg går i ring.
Jeg er kald, jeg begynner å gå tom for krefter,
og jeg finner ikke mat. Jeg er skikkelig kald nå.
Sola går ned, temperaturen stuper. Jeg må få varmen i meg.
Jeg føler meg så desorientert. Skulle ønske jeg husket hva jeg må gjøre.
Jeg er så kald og tørst. Hva bør vi gjøre nå?
La oss begynne på nytt med en ny overlevelsesstrategi.
Mat er en god idé. Mat gir energi, og det har jeg lite av for øyeblikket.
Men hva kan jeg spise her ute? Kanskje noen av disse små skuddene.
Dette er ikke mat.
Bunnen av et tre er et sted hvor jeg normalt ville gravd,
men frosten gir meg problemer. Jeg klarer ikke å grave her.
Jeg får verken larver eller mark. Det er ingen skudd på trærne.
Ja… Jeg finner ikke mat.
Jeg er tappet for krefter.
Sola går ned, temperaturen stuper.
Man kan overleve i ukesvis uten mat, men bare noen dager uten vann.
Og nå er jeg så tørst.
Vi går tilbake og leter etter vann.
Så må vi fortsette videre og finne ut hvor vi er.
Ok, kom igjen. Vi går.
Vann renner alltid nedover. Vi går ned.
Det blir mer sumpete her. Det bør bety at det er vann her.
Å! Is!
Og is betyr vann.
Tilbake til bålet og oppi gryta.
Så får jeg mye vann. Dette er bra.
Det er så kaldt at jeg kan ha den i sekken uten at den smelter.
Det er isen til senere.
Det stinker her.
Lukten kommer derfra. Jeg må undersøke det.
Herregud. Lukt. Det er noe som råtner.
Se der. Et kadaver av noe slag.
Merkelig. Det er dekket av greiner.
Det er som om…
…noen eller noe slepte det hit og prøvde å skjule det.
Jeg tror dette er bjørnepels.
Det er store kloremerker på det.
Det er definitivt noe der ute. Noe stort.
Det kan være litt mat igjen her.
Og pelsen kan brukes til å holde meg varm.
Men jeg må huske at det som drepte denne,
er mye sterkere enn meg.
Jeg tar med meg litt kjøtt og pels, og så stikker jeg.
Bra jobbet. Nå har vi mat, vi har ly,
og vann som smelter i gryta. Det forandrer alt.
Flyet styrter!
Jeg kom meg så vidt ut! Nå lander jeg i trærne!
Hva er den lyden?
Hei!
Se!
En ulv. Løp!
Jeg klarer neppe å løpe fra ulven. Vi prøver å kvitte oss med den i skogen.
Vi går opp i høyden.
Hva venter du på? Skynd deg og ta en avgjørelse!
Kanskje vi kan sperre denne inngangen.
Ja!
Du kommer ikke gjennom her.
Den er borte. Kom.
Se her.
Det ser ut som huler inni fjellet.
-Mayday, mayday. -Det er radioen.
-Er det noen der? Hører du meg? -Ja. Hallo? Hører du meg?
Bear? Takk og lov, du er i live. Jeg trenger din hjelp.
Jeg er på motsatt side av fjellet.
Jeg kan ikke røre meg, og jeg frykter at flyet skal tippe over kanten.
Men jeg har mistet hukommelsen. Jeg husker ikke hva som skjedde.
Jeg husker knapt hvem jeg er. Over.
Du slo nok hodet i landingen.
Ja. Jeg lider av hukommelsestap. Over.
Kom an. Du er Bear Grylls. Du er en eventyrer.
Jeg holder ikke ut så mye lenger.
Ok. Jeg er over tregrensen nå. Jeg kommer til deg.
Bare hold ut. Du klarer dette. Vi skal finne deg.
Greit, Bear.
Vi må ta noen avgjørelser nå.
Jeg må enten prøve å finne kapteinen
ved å gå rett over fjellet,
eller sjekke om noen av disse hulene
går gjennom fjellet. Det vil være en fin snarvei.
Begge deler er farlig.
Der oppe er det kaldt, og man er mer blottstilt.
Det vil tappe meg for krefter.
Men vi vil ha radioforbindelse. Det vil funke der oppe.
I hulene vil jeg aldri få inn radiosignaler,
men vi er mer beskyttet mot uvær, og det kan være en mer direkte rute.
En vanskelig avgjørelse, men tiden flyr. Hva tror du?
Gå via hulene, eller gå opp og over fjellet?
Jeg er kald og tørst. Jeg er nødt til å finne vann nå.
Men hvor finner man vann her ute? Jeg pleide å kunne dette.
Tenk…
-Vi styrter! -Vi må ha truffet noe!
Ja, jeg husker at jeg satt i et fly
som styrtet. Lurer på hvordan det gikk med piloten.
Ja…
Det ser ut som en myr. Da bør det være vann her.
Det blir mer sumpete her.
Problemet er frosten. Jeg kommer meg ikke gjennom.
Det er så kaldt. Jeg må fortsette å lete etter vann.
Sola går ned, og jeg fryser stadig mer.
Alt er fullstendig tilfrosset.
Is. Dette vil gjøre meg enda kaldere. Og hvordan kan jeg drikke det?
Jeg kan overleve noen dager uten vann,
men jeg overlever ikke lenge hvis jeg ikke får varmen i meg.
Kanskje jeg burde… Kanskje vi burde søkt ly.
Det er kaldt.
Jeg burde gjort ting på en annen måte.
Jeg finner verken mat
eller vann, og jeg begynner å bli skikkelig kald nå.
Jeg må få varmen i meg.
Skulle ønske jeg husket hva som er viktigst
for å overleve på et sted som dette. Jeg er for kald til å fullføre oppdraget.
Vi starter på nytt med en ny overlevelsesstrategi.
Hvis vi prøver noe annet først, kan vi fortsette å lete etter stedet.
Mat høres lurt ut. Mat gir energi. Det har jeg lite av nå.
Men hva kan jeg spise her ute? Kanskje noen av disse små skuddene.
Dette er ikke mat.
Bunnen av et tre er et sted hvor jeg normalt ville gravd,
men frosten gir meg problemer. Jeg kan ikke grave her.
Jeg får verken larver eller mark.
Det er ingen skudd på trærne.
Ja… Jeg finner ikke noe mat.
Jeg er så tørst.
Og jeg er tappet for krefter nå.
Jeg finner ikke noe mat, og jeg er skikkelig kald nå.
Sola går ned, temperaturen stuper.
Vi burde prøvd å finne vann før vi prøvde å finne mat.
La oss prøve å finne vann før det blir for mørkt.
Så fortsetter vi og prøver å finne ut hvor vi skal gå videre.
Der nede ser jeg en klippe, cirka 20 meter unna.
Jeg må begynne å krysse isen forsiktig. Bruke isøksa.
Prøve å lage små hyller.
Balansere vekten mellom isøksa… og begge føttene.
Kom igjen. Behold roen. Konsentrer deg.
Jeg skal definitivt ikke tilbake den veien.
Det er langt ned.
En blindvei, med bratte stup på alle kanter.
Jeg kommer ikke forbi det overhenget. Se.
Se her. Enda en hule.
Noen trapper fører ned i fjellet.
Lurer på om den fører til de andre hulegangene vi så.
Hallo?
Det ser ganske nifst ut der nede. Men det fins ingen andre veier.
Vi mister radiosignalene, men jeg håper dette vil føre meg til Joe.
Jeg må finne et sted hvor jeg kan vente.
Jeg må la kroppen bli akklimatisert og se om jeg føler meg sterkere.
Ok, vi går opp til steinene der oppe.
Jeg kan sitte her og vente.
Ok.
Det føles godt å stoppe og hvile.
Når hodepinen forsvinner og jeg ikke føler meg syk lenger,
kan vi fortsette klatringen.
Jeg har hvilt litt.
Nå føler jeg meg faktisk litt bedre.
På tide å fortsette nå.
Jeg må over toppen og ned på den andre siden. Kom igjen.
Klokka går, og Joe trenger vår hjelp. Kom igjen.
Joe, hør nøye etter.
Uansett hva som truer deg, må du vise dem at du er sjefen.
Jeg kan prøve å angripe den med noe.
Få øyekontakt og gjør store, aggressive bevegelser.
Strekk ut armene. Rop ordre til den. Mottatt?
Greit, Bear. Jeg skal prøve. Kom deg vekk!
Slå i hva som helst. Spark i skroget. Forstått?
Kom deg vekk! Forsvinn!
Jeg vet ikke om dette virker. Kom igjen. Kom igjen, Joe.
Joe?
Hallo? Er du der?
Det virker. Det ser ut som den stikker av.
Bra jobbet, Joe. Men fortsett å være på vakt.
Jeg er snart på toppen. Når jeg har kommet meg over,
bør jeg kunne se deg. Hold ut.
-Vær sterk. Vi er på vei, Joe. -Ja. Takk, Bear.
Over og ut.
Da fortsetter vi.
Ser ut som toppen er rett over de tindene.
Det ser ut til å være en trang gang mellom de to tindene.
Litt rissklatring vil ta meg til toppen.
Her er det mye brattere og mye farligere.
Men det er kortere og trolig raskere.
Ellers fortsetter vi i sikksakk opp fjellet og håper å nå toppen.
Det er nok en tryggere, men noe lengre rute.
Snart går sola ned, og da blir det umulig å finne Joe.
Vi har ingen tid å miste.
Dette blir litt av en klatretur. En må absolutt bruke hjelm her.
Vi går inn i en kløft hvor veggene blir smalere.
Jeg må prøve å skyve føttene mot den ene veggen…
…og ryggen mot den andre.
Det er tungt i så tynn luft.
Ok, kom igjen. Vi klarer dette.
Det er en stor fjellsprekk.
Nå gjenstår bare det siste stykket mot toppen.
Toppen av fjellet. Se på dette.
Det er første gang jeg ser den andre siden.
Jeg sjekker om vi har signal.
Lite strøm.
Å nei… Den døde med en gang.
Vi nådde iallfall toppen.
Nå skal jeg ned og prøve å finne vraket.
Se om vi kan finne Joe. Men det blir ikke lett å få øye på ham.
Ok, vi går ned den veien.
Dette blir litt av en klatretur. En må absolutt bruke hjelm her.
Vi går inn i en kløft her. Veggene blir smalere.
Jeg skyver føttene mot den ene veggen…
…og ryggen mot den andre.
Det er tungt i den tynne lufta. Hodet mitt sprenger.
Jeg føler meg elendig.
Jeg er skikkelig svimmel.
Høydesyke. Det husker jeg.
Kanskje vi burde stoppet og akklimatisert oss.
Jeg prøver å gå litt videre.
Jeg klarer dette.
Et langt parti med rissklatring.
Jeg har ikke mye krefter.
Jo høyere opp jeg kommer, desto tynnere blir luften.
Tar jeg ett feiltrinn nå, faller jeg i døden.
Iblant må man være smart.
Vite når man skal fortsette og når man bør ta en pause
inntil man er klar til å gå videre.
Skal jeg overleve nå, må jeg gå tilbake.
Jeg trenger mer oksygen og tynnere luft. Jeg må komme meg lenger ned.
Jeg burde definitivt akklimatisert kroppen i noen timer.
Jeg går tilbake til huleinngangen og prøver derfra.
Joe må vente litt lenger.
Ok.
Tilbake til hulegangene.
Denne sikksakkveien leder opp mot toppen. Det er bra.
Men det tar sin tid å gå fram og tilbake her.
Det er tidkrevende og energitappende.
Jeg er høyt oppe i fjellet nå, og jeg begynner å bli skikkelig sliten.
Det er slutt på stien, og der er toppen. Kom.
Toppen av fjellet. Se på dette.
Det er første gang jeg ser den andre siden.
Jeg sjekker om vi har signal.
Lite strøm.
Å nei… Den døde med en gang.
Vi er iallfall på toppen. Nå gjelder det å komme seg ned
og prøve å finne vraket.
Prøve å finne Joe. Men det blir ikke lett å få øye på ham.
Vi går ned den veien.
Jeg må finne flyet.
Det må være her et sted.
Det begynner å bli veldig bratt.
Se, der er flyhalen.
Og enda en vrakdel der nede. Vi nærmer oss.
Der er cockpiten, helt ute på kanten av klippen.
-Hei! Hører du meg? -Bear? Bear, jeg er her!
-Går det bra, Joe? -Jeg sitter fast i flyet, og…
-Når jeg rører meg, rører flyet seg. -Jeg skal finne på noe. Hold ut.
Jeg fester tauet til denne steinen og rappellerer ned til ham.
Jeg kommer ned til deg.
-Ingen bråe bevegelser, Joe. -Ok. Skynd deg.
Jeg skal få deg ut.
Vi er cirka 15 meter unna vraket. Men hvordan skal jeg få ham opp hit?
Jeg kan kaste tauet ned til ham,
få ham til å sikre seg og trekke ham opp hit.
Eller rappellere ned og hjelpe ham,
men det blir vanskeligere å klatre med ham.
Flyet kan tippe over kanten når som helst.
Skal jeg rappellere ned og prøve å hjelpe ham,
eller kaste ned tauet og guide ham opp?
Joe, jeg kaster tauet ned til deg.
-Ok. -Prøv å ta imot.
-Strekk ut armen. -Ok.
Én, to, tre!
Bra.
Ta tauet rundt deg og fest kroken.
-Har du sikret deg, Joe? -Ja. Trekk meg opp.
Du må løsne setebeltet.
Så ruller du deg ut. Jeg har deg, ok?
Én, to, tre… Kom igjen!
Jeg har deg!
Å, hodet mitt…
-Går det bra, Joe? -Ja, Bear.
Trekk meg opp.
Ja…
-Takk og lov. -Fortsett å klatre.
Bra jobbet.
-Det var nære på. -Ja, det var nære på.
For en kraftig eksplosjon. Den ga meg hukommelsen tilbake.
-Ja? Kanskje det. -Jeg husker familien min nå.
Jeg husker også at du alltid har vært en elendig pilot.
Nå vet jeg nøyaktig hva vi skal gjøre. Vi følger dalen ned.
-Ser du trærne der nede? -Ja.
Det betyr mat og vann.
Går vi ned til dalen, vil vi etter hvert finne mennesker.
Ja. Kom igjen. Vi går den veien.
Forresten, hva slags dyr var det?
Jeg vet ikke, men jeg vil ikke snu og finne ut av det.
Er du modig nok til å gå tilbake eller starte fra begynnelsen?
Du har gått glipp av mange eventyr og mysterier i hulegangene.
Kanskje du til og med støter på udyret, så vær forsiktig.
Jeg kommer ned til deg, Joe.
Seks meter unna.
-Ikke beveg deg. -Jeg tror flyet faller ned.
-Jeg skal feste deg til dette tauet. -Ok.
Du er sikret. Strekk deg hit med den ene hånden.
Med venstrehånden løsner du beltet. Er du klar? Én, to, tre.
Kom igjen. Jeg har deg!
Det var på hengende håret.
Kaptein Raynor, ja. Nå husker jeg det.
-Takk og lov. -Nå husker jeg alt.
-Gjør du? -Jeg husker flystyrten.
-Ja. -Og familien min.
Jeg vet også hvordan vi skal komme oss vekk herfra.
Vi går ikke den veien, men over der.
Ser du de høye fjellene?
Vi kan gå ned til dalen, så vil vi etter hvert finne mennesker.
Vi går den veien.
Forresten, hva slags dyr var det?
Jeg vet ikke, men jeg vil ikke snu og finne ut av det.
Er du modig nok til å gå tilbake og starte fra begynnelsen?
Du har gått glipp av mange eventyr og mysterier i hulegangene.
Kanskje du også støter på udyret, så vær forsiktig.
Jeg tenner lykta.
Vi får se hvor lenge den lyser. Vi går inn.
Jeg hater rotter.
Jeg kjenner en trekk mot ansiktet fra den hulegangen.
Trekken må komme fra et sted.
Jeg håper den vil føre oss gjennom fjellet.
Oi, se på dette. Trapper som går opp, så langt øyet kan se.
Det er en blindvei.
Men i denne hulegangen kjenner jeg en trekk.
Jeg kan enten gå opp trappene
eller følge denne hulegangen og gå mot trekken.
Jeg vet ikke hvor lenge lykta vil lyse. Men jeg lurer på hvor trappene fører til.
Hvilken vei tror du vil føre oss til Joe?
Ok, vi går opp.
La oss håpe den fører oss gjennom fjellet.
For øyeblikket virker det som den bare går oppover.
På toppen kan det hende vi får inn radiosignalene igjen.
Å gå opp trappen tar mer tid enn jeg forventet.
Jeg håper Joe holder ut litt lenger.
Kom igjen.
Den tar aldri slutt. Jeg kjenner på høyden.
Jeg ser lys foran meg.
Ja, her.
Den leder ut.
Dagslys.
Se på dette. Et bratt stup. Jeg tror vi er tre fjerdedeler på vei nå.
Vi må bare klatre det siste stykket.
Vi skal bruke knutene i tauet. La oss gjøre det.
Jeg hører noe som vrimler på bakken.
Jeg sparket borti noe. Mus eller rotter.
Den går ned denne veien… Eller denne veien.
Jeg kjenner en liten trekk som kommer derfra. Jeg bør nok gå den veien.
I første kryss tar vi til høyre. Sånn. En stoppeknop.
Ok.
Jeg kjenner trekken. Den må komme fra en åpning.
Jeg leter etter en åpning på den andre siden av fjellet.
Her tar veien slutt igjen.
Enda et kryss.
Jeg kan gå til venstre eller høyre. Hvor er vinden?
Jeg kjenner en lett trekk derfra.
Ok, venstre. En løkke. Vi går denne veien.
Så går vi til høyre ned her. Kanskje vi er heldigere der nede.
Ok, vi går denne veien.
Å nei. Dette ser ikke bra ut.
Vi må være årvåkne og veldig forsiktige her inne.
Lyset begynner å dø ut. Kom igjen.
Nå slukket det.
Nå får vi ikke brukt lykta mer.
Der er det en kakerlakk.
Der.
Kakerlakken smaker som om den har bodd i denne hulen
veldig lenge.
Jeg fikk iallfall litt energi til å fortsette. Kom igjen.
Det går sakte framover i mørket.
Det er på tide å tenne lykta så vi kommer oss raskere fram.
Hørte du det?
Rotter. Ok…
Det var bedre. Nå har vi lys.
Nå kan vi sette opp farten og prøve å komme oss gjennom. Kom igjen.
Magen min…
Det er tusenbeinet jeg spiste.
Smaken er stram. Jeg kjenner gallen komme tilbake.
Vent litt…
Bedre å få det ut.
Vi fortsetter.
En gammel dør.
Dette stedet er sprøtt.
En gammel bøtte eller noe sånt.
Det kan faktisk være en hjelm.
Hør på dette.
Mye mer ekko.
Det er mer som et kammer enn en hulegang.
Ok…
Hva er det?
Å… Hodet mitt.
Jeg må ha utløst en snubletråd.
Men hukommelsen er tilbake. Beinet mitt sitter bom fast under her.
Jeg kommer meg ikke til Joe med det første.
Ser ut som vi blir sittende fast her en stund.
Dagslys.
Det var et etterlengtet syn.
Føles som jeg har vært inne en evighet. Jeg føler meg så svak.
Jeg har ikke rørt meg på lenge. Beinet mitt er ikke 100 prosent.
Der er flyet. Det ligger der nede, på klippekanten.
Kaptein? Joe?
Nei, vi kom for sent.
Joe!
Hvor er Joe? Og er han uskadd?
Kaptein Raynor!
Lurer på hva som hadde skjedd hvis jeg ikke hadde snublet i tråden.
Men vi kan iallfall gå tilbake og begynne på nytt.
La oss ta noen andre valg denne gangen.
Vi gir ikke opp før vi har reddet kaptein Joe.
Ok, vi går opp dit.
Det er enda en her.
Noe har sparket ned den steinen.
Her er gresset tråkket ned.
Det er noe der oppe.
Hvis det er det som har skadet restene av cockpiten,
må jeg være veldig forsiktig.
-Bear? -Ja.
Beklager.
-Jeg trodde du var et dyr. -Herregud. Et dyr?
Jeg skremte ham vekk, men han er i nærheten.
Vi må komme oss vekk.
Joe.
Kaptein Raynor. Jeg husker deg.
Selvsagt!
Den sterkeste mannen jeg kjenner, den dårligste piloten jeg kjenner.
Godt å se deg!
Du er i live. Jøss.
Nå husker jeg ting igjen. Jeg husker familien min.
Her er det bare høye fjell. Ikke bra. Vi må komme oss ned i dalen.
-Ser du alt det grønne? Trærne? -Ja.
I skogen finner vi ly, vann og mat,
og når vi kommer ned i dalen, vil vi etter hvert finne mennesker.
-Ok, da går vi. -Er du klar for dette?
-Alltid. -Har du det bra?
Det er bratt. Gå forsiktig.
Bra.
Bra jobbet. Du har gode overlevelseskunnskaper.
Nå blir vi snart reddet.
Men hva slags dyr var det?
Skal vi starte fra begynnelsen?
Eller skal vi gå tilbake og ta noen andre valg og se hva som skjer?
Tekst: Espen Remseth Hovelsen