Inspirerad av verkliga händelser men med fiktiva inslag.
Hej.
Hur var… Hur var grejen?
Du vet.
Det var en journalists bokfest i Midtown. Hur tror du att det var?
-Helt okej? -Våldsamt okej.
-Anthony kom förbi. -Jaså? Hur såg han ut?
Bräcklig.
Undrar varför han kom.
Livet är för de levande.
Är det att leva? En journalistbokfest i Midtown?
Jag hade kul.
-Hade du? -Ja.
Men jag blev fångad i 20 minuter av konstnären med hattarna.
Lizzie är publicist.
Du tror att hon är konstnär för att hon är en bra publicist.
-Vad gör du? -Vad ser det ut som?
Jag älskar den här låten.
Vet du vad mer jag älskar?
Jag älskar dig.
Jag älskar dig också.
Kvällen hade varit roligare om du var där.
Allt är roligare när jag är där.
Det brukar vara sant.
Det här är nog den första låten vi dansade till.
Vi kände knappt varandra då.
Jag kände dig. Jag visste vem du var.
-Jaså? -Du var orädd.
Nej, jag var livrädd.
Sättet du brukade gå in i ett rum och äga det.
-Brukade? -Nej, du vet vad jag menar.
Älskling, jag saknade dig ikväll.
Alla frågade var du var.
Det är svårt att hålla reda på alla ursäkter nu.
Du är hungrig. Maten får inte kallna.
Förlåt. Jag ville inte ge dig dåligt samvete.
Jag saknade dig bara.
Det var en medioker bokfest i Midtown. Jag…
Det låter inte som att jag missade mycket, eller hur?
Om du så desperat ville träffa mig hade du skippat det.
Att du inte ens tänkte på det får mig att känna
att det inte bara handlar om att vi umgås, utan om att folk ser oss umgås.
Jag gillar inte att gå på sånt här ensam.
-På grund av vad folk kommer att säga? -Nej.
Det är en del av det.
Du vet vad som händer när jag går nånstans ensam.
En rubrik säger att vi är på väg mot skilsmässa.
Vid det här laget kommer de att skriva en historia oavsett vad.
-Så… -Precis. Allt vi gör blir fel.
Det känns som om vi säger samma sak.
Jag säger bara att jag vill tillbringa tid med dig utanför loftet.
Jag har en galen idé.
-En tallrik? -Vi åker på en resa.
-Vad för slags resa? -Vilken resa du vill.
Paris, Belize, Tahiti.
-Tahiti? -Ja, Tahiti.
Bara du och jag på stranden.
Inga fester, inga förpliktelser, ingen press.
Inga kläder.
-Carolyn. -Jag menar allvar.
Kanske efter julhelgen.
Efter julhelgen? John, det är augusti.
Det är 30 augusti. Det är i princip september.
Vi har Delancey Street-stiftelsens middag i San Francisco.
Tillbaka till New York för modeveckan. Sen har jag Kuba-resan.
Efter det är vi på Vineyard, direkt till Red Gate.
Sen är vi tillbaka i stan för Terrys och Valeries halloweenfest.
I november är det jubileumsmiddag för George.
Thanksgiving på Hyannis. Jul med kusinerna.
Din födelsedag i januari.
Jag tänkte att du ville vara med vänner, men en resa låter trevligt.
Så vi kan inte åka på semester förrän 1998?
Självklart inte. Vi har ju Hyannis nästa helg.
Fan, det hade jag glömt.
Många anser att Cape Cod är ett av landets vackraste områden.
Jag är medveten om det.
Jag har inga problem med Cape Cod. Det är anläggningen.
Vad är det med det?
Kom igen.
Nej, låt höra.
Ut med det.
Det är inte avslappnande. Varje minut av dagen är bestämd.
Vi kan inte ta sovmorgon, sitta på stranden, ta en promenad.
Det finns ingen avskildhet, så vi har aldrig sex.
Det finns aldrig tillräckligt med varmvatten, vilket är häpnadsväckande
med tanke på det moderna rörmokeriets under.
Och även mitt i sommaren är det alltid kallt, hur kommer det sig?
Och det finns en massa galna, oskrivna regler.
Brädspel är förbjudna, men kortspel uppmuntras.
Vad är skillnaden?
Yoghurt till frukost är förnuftigt, men yoghurt till lunch är,
och jag citerar din kusin: "Viktväktarskit." Ja.
Och regeln om att inte se på tv på dagtid.
Det är ingen regel. Det är bara… Vill du se på tv på dagtid?
Jag vill ha möjligheten.
Att tillbringa dagen framför tv:n en vacker sommardag är slöseri.
Så det är en regel?
Det är en norm.
Det är ingen norm, tro mig.
Alla ger mig dömande blickar när jag läser tidningar.
Innan du säger att Caroline läser tidningar hela tiden,
låt mig avbryta dig och säga att Caroline läser The New Republic.
Tekniskt sett är det en tidning, men andligt sett är det en bok.
Vogue, det är en tidning.
Och jag har märkt allas förväntansfulla miner
när jag avstår från en cocktail.
Jag dricker i princip Dark 'n' Stormys profylaktiskt just nu.
Jag måste dricka, annars tror folk att jag är gravid.
Jag menar allvar.
Det känns som om jag visas upp, en känsla av synlighet.
Som om min kropp är ett levande betyg som visar hur vårt förhållande ser ut.
Du kan alltid ta en Sea Breeze.
-Och musslorna. -Musslorna?
Under fjärde juli-helgen hade din familj fem musselpartyn på tre dagar.
Sex, faktiskt.
Vi hade en midnattsfest, men jag lät dig sova igenom den.
Vem vill ha musslor vid midnatt?
Det är diaboliskt. Det är sadistiskt.
Okej, jag fattar.
-Hyannis kan vara specifikt. -Nej, jag tror att jag sa "sadistiskt".
Jag gillar att vara med vår familj. Förlåt.
-John, det är din familj. -Det är din familj också.
-Familjen är viktig. -Ja, du och jag, vi är en familj.
Hallå.
Vad?
Vad hände?
Lauren, lugna dig, du skrämmer mig.
Vad är det?
Okej, vilken kanal?
Kan du?
Ja, okej, jag ringer tillbaka, okej?
Älskar dig. Hej då.
En uppdatering om prinsessan Dianas tillstånd,
som var inblandad i en trafikolycka i Paris ikväll.
Hennes tillstånd är allvarligt.
Hon var med sin partner Dodi Al-Fayed.
Enligt polisen dog han i olyckan…
-Herregud! -…med en chaufför.
Prinsessans livvakt skadades också. Vi vet inte hans tillstånd just nu.
Olyckan inträffade när Dianas bil jagades av en grupp paparazzi på motorcyklar
-när de körde in i en tunnel. -Jag såg henne precis.
-Va? -På Giannis begravning.
Jag satt precis bakom henne.
Hon har lyssnat på radio från Paris för ny information.
-Nina, hör du mig? -Ja, det kan jag.
Dodi Al-Fayed är en berömd man och miljonär.
Vad vet du om hans tillstånd?
Vi har polisrapporter och andra som säger att han faktiskt…
Allt vi vet just nu är att han dog tillsammans med chauffören…
…och en livvakt.
Vet vi vad hon har för skada?
-Carolyn. -Inte just nu.
-Vi vet att hon har tagits… -Carolyn.
Ja.
Är glasen i diskmaskinen rena?
Va?
Glasen i diskmaskinen, är de rena?
Jag vet inte.
Buckingham Palace har inte kommenterat…
Vet du inte om du körde diskmaskinen?
-Va? -Jag förstår inte hur du inte vet.
-Gjorde du det eller inte? -Varför frågar du?
Du har varit hemma hela dan. Minns du att du hörde diskmaskinen?
Ja, jag har diskat.
Paparazzi har försökt fotografera prinsessan Diana
med Dodi Al-Fayed, en berömd miljonär
som hon har haft ett förhållande med, de senaste veckorna.
Har de skapat publicitet medan de var i Paris?
-De flesta visste att de var där. -Ja.
Det har varit en otrolig mängd skvallerpress och media…
Vad kan du berätta om området i Paris där olyckan inträffade?
Det var vid tunnelns ingångsramp.
Det var en ingång till tunneln som går under floden Seine.
Området är välkänt av turister. Det är ett tätbefolkat område.
Vi går tillbaka till olycksplatsen.
Där är den igenkännliga bakdelen på Mercedesen
och där är den oigenkännliga framdelen
efter vad som måste ha varit en kollision i hög hastighet.
Längst fram i bilen, de två vita strecken är de utlösta krockkuddarna.
Prinsessan Diana är oöverträffad när det gäller att generera intresse
-och pengar till välförtjänta projekt… -Jag ska springa.
-Hennes mest omtalade… -Va?
…har varit att uppmärksamma världen
-på de fasor som civila möter… -John.
Jag är strax tillbaka.
Diana var också nyligen…
…de flesta rubrikerna,
särskilt i Storbritannien, om hennes förhållande med Dodi Al-Fayed,
där det stod att hon följde med sin 40-åriga miljonär
och en grupp vänner på en Medelhavskryssning,
vilket återigen gjorde att hennes privatliv granskades.
Hennes privata semester filmades av italienska paparazzi,
som nu auktionerar ut bilderna till högstbjudande.
Vi fortsätter att bevaka…
…det stod, och jag citerar:
"Prinsessan Diana har dött."
…en tragisk vändning, med bekräftelse från Buckingham Palace i kväll
att världen har förlorat prinsessan Diana vid 36 års ålder.
Den officiella dödsorsaken är hjärtstillestånd
-efter massiva traumaskador. -Hon är död.
Skadorna överensstämde med en kollision i hög hastighet.
Om ni börjar titta nu…
-De dödade henne. -…prinsessan Dianas tragiska olycka…
Hon gjorde allt rätt, poserade för varje foto,
gav dem allt de ville ha, och de bara…
Hennes partner, Dodi Al-Fayed, dog direkt…
-…dödade henne ändå. -…Mercedesen.
-Kirurgerna på sjukhuset… -Det är så sorgligt.
-Det är monstruöst. -…det är ett slag de förlorade.
Den brittiska ambassadören…
Hon var deras prinsessa och de behandlade henne som ett byte.
…behandlingen, som blev intensiv när de började förlora pulsen.
-På platsen, polis… -Jag ska tvätta ansiktet.
Paparazzi-fotografer jagar prinsessans bil i en biljakt.
Sju män greps och alla filmrullar har konfiskerats.
Och världen hör långsamt nyheten…
Det är nåt makabert med att se den här skiten
medan på andra sidan jorden väcker nån hennes barn
innan de får veta via tv att deras mamma är död.
Tidigare i kväll skickade han och första damen
sina kondoleanser till Buckingham Palace.
Det rapporteras att kungafamiljen är på Balmoral i Skottland…
Förlåt. Jag ville inte göra dig upprörd.
Stackars pojkar.
De har åtminstone varandra.
Som du och Caroline.
-Som jag och Caroline? -Ja.
Det här är inte som det jag och Caroline gick igenom.
De är prinsar. De är medlemmar i en monarki.
Jag var tre när min pappa dog. Jag växte upp 60 kvarter härifrån.
Jag cyklade till skolan. Det är som natt och dag.
Okej.
Du säger att det inte var så.
Hur var det?
-Jag vill inte prata om det. -John.
Du drar förhastade slutsatser och försöker berätta hur min barndom var.
Alla andra i världen gör det åt mig,
jag behöver inte höra det från min egen fru.
John.
Jag försöker bara förstå.
Skrämmer det dig inte?
John.
Okej.
Vill du veta vad jag är så rädd för? Vad jag tänker på?
Vad jag tänkte på hela tiden när jag joggade?
Att du aldrig kommer att lämna huset igen.
Ser jag parallellerna mellan vår situation och det som hände henne?
Självklart gör jag det. Men får jag säga det?
Nej, det blir bara ännu en sak som hindrar dig från att leva ditt liv.
Vet du varför jag inte kan se det här?
För om jag gör det, kommer jag aldrig att sluta, okej?
Vill du höra om min barndom? Jag minns inte alls att min pappa dog.
Men jag minns tydligt att mamma var i trans.
Timmarna som Caroline, barnflickan och jag tillbringade
medan mamma var inlåst i ett mörkt rum och grät ensam.
Och varför… kunde hon inte bara leka med mig?
Det var min mamma jag såg dö, inte min pappa.
Jag såg henne dö två gånger.
Och nu känns det som att jag ser dig försvinna.
Du väljer mörkret.
Jag ser det hända. Det känns som om jag blir övergiven igen.
Jag kan inte förlora dig. Du är den enda jag inte kan förlora.
Förstår du det?
Jag har förlorat så många i mitt liv, och jag kan inte förlora dig.
Jag kan inte. Jag kan inte förlora dig.
-John. -Jag kan inte.
Jag kan inte förlora dig, Carolyn.
Andas.
Jag ska ingenstans.
Andas bara.
ETT ÅR SENARE…
Du kommer att skada dig.
-Vill du inte ha hjälp? -Nej, det är bra.
Vi drack så mycket vin.
Hej, Jason. Det är John.
Min middag är över. Jag är bara hemma.
Ring mig när du vill.
Varför ringer du din flyginstruktör?
Vad? Jag pratar med honom hela tiden.
Jag måste ha 40 timmar till för att bli instrumentgodkänd.
Du kraschade precis med den där löjliga gräsklipparen.
Du behöver lite mer tid än så.
Det är en Buckeye, en helt annan maskin.
Buckeye har inget med flygplan att göra.
Lovade du inte Caroline att sluta flyga?
Sen när bryr du dig så mycket om vad Caroline vill?
Vad gör du?
-Jag vill ha mina cigaretter. -Nej, sitt. Jag hämtar dem.
Jag vill inte att du haltar uppför trappan.
De är inte där uppe. De är i mitt rum.
Om vi går nu kan vi nog vara med på slutet på Vanity Fair-festen på Pravda.
John, du ska inte trycka på vristen.
Inga fester, inga trappor, inga flyglektioner.
Vi tar en taxi. Jag kan sitta när jag kommer dit.
-Fan. -Jag är helt slut.
-Men om du vill gå, så gör det. -Slut? Klockan är inte ens elva.
Kan du sluta med ljuset?
Vänta, bråkar vi nu?
Nej, jag mår bra.
Vad är det?
Om du vill att jag ska sitta här och böna och be, så gör jag det.
Eller så kan vi spola fram till delen
där du berättar exakt hur jag klantade mig.
Du sa åt mig att jobba för Petra.
-När? -För 30 minuter sen,
på en middag som du ville ha.
Petra klagade på hur svårt det är att hitta nån
med arbetslivserfarenhet som är villig att bygga nåt från grunden
och acceptera en låg lön och du skrek på mig…
-Jag skrek inte. -Jo, John, du skrek bokstavligen.
Och jag vet det för du satt i andra änden av bordet.
Allt jag sa var att du hade modeerfarenhet
-och inte behövde pengar. -PR.
-Jag har PR-erfarenhet. -På Calvin Klein.
Är inte det mode? Det är mode.
Petra har en smyckeskollektion, John. Jag är ingen smyckesdesigner.
Förlåt att jag antydde att du har bra smak.
Ja, det kvalificerar mig att köpa smycken. Inte tillverka dem.
Det är förödmjukande att bli pitchad för jobb efter jobb
oavsett mina kvalifikationer.
-När har jag gjort det? -Hela tiden.
Du knuffade nästan upp mig i André Leon Talleys knä på galan.
-Nej, det gjorde jag inte. -Jo.
Det får mig att känna mig som ballast
som du desperat vill bli av med. Du är…
Du spiller stearin över hela bordet.
Jag trodde att du avskydde det här bordet.
Vad menade du med att jag insisterade på middagen?
Det var din idé, eller hur?
Jag visste bättre än att föreslå en restaurang
eller nån annanstans än lägenheten.
Är du så upprörd över att jag ordnade en middag för dina vänner?
Det stör mig verkligen när du gör det.
Gör vad?
Skiljer mellan mina vänner och dina vänner.
Vi är en enhet, John. De är våra vänner.
Okej, Carolyn.
-Pronomen upphävt. -Vad gör du?
Förlåt om min grammatik förolämpade dig.
Du verkade nöjd med att hålla hov med mina vänner.
De bombarderade mig med frågor.
Ja.
Och ärligt talat tror jag att folk är obekväma med att fråga dig
om vad som händer i ditt liv för de vet inte om du vill prata om det.
Vad menar du med vad som händer i mitt liv?
Du vet, att du fortfarande försöker lista ut din grej.
Min grej.
Du vet, nog med den här obevekliga pressen att ha en grej.
Varför måste jag ha en grej?
Det är allt jag hör om från din familj, dina vänner
och pressen, och särskilt från dig.
Det räcker inte att bara vara en Kennedy.
Man ska jobba på NRDC, göra en dokumentär
eller skriva en bok om konstitutionell rätt.
Jag är 33 år gammal. Jag har jobbat sen jag var 15.
Kan jag inte bara få ta en paus för att finna mig
tillrätta i mitt äktenskap och njuta av livet?
Är det vad du gör hela dagarna, ensam i lägenheten, njuter av livet?
Jag listar ut det.
Under tiden vill jag inte bara gå med i nån styrelse
för det skulle få dig att må bättre när folk frågar vad jag gör.
Jag tycker att du av alla borde förstå det.
-Jag, av alla? -Ja, John.
Du, av alla människor, borde veta hur det är.
Istället ger du dig på mig med all ohjälpsam hjälp.
Det har blivit ett heltidsjobb
att avvisa en konstant störtflod av urskillningslösa förslag
på hur jag ska fylla mina dagar, och jag känner mig skyldig.
Jag vet att du tror att du är hjälpsam, men det…
Det känns inte hjälpsamt. Det känns som om du dömer mig.
Vad ska jag göra när du klagar på hur ostadigt ditt liv känns?
Sitta där och inte säga nåt?
Ja. Ja.
Säg inget.
Lyssna bara. Det är vad jag behöver från dig.
Jag vill att du sitter och lyssnar och låter mig känna mig vilsen.
Kan jag bara få känna mig vilsen?
Kan du ge mig utrymme att göra det?
Ja.
-Ja, det kan jag göra. -Okej.
Jag förstår att det är skrämmande att börja om, men titta på min mamma.
Herregud.
Hon var en livslång läsare som blev redaktör vid 46 års ålder.
Fyrtiosex. Ja, John, jag vet.
Jag säger bara att hon listade ut det
trots allmänhetens granskning eller hotet om det.
Det är omöjligt för mig att överdriva hur medveten jag är
om att din mor var en imponerande kvinna.
Tro mig, okej?
Men tror du att din mamma kunde ha haft ett nio-till-fem-jobb
i förlagsbranschen när hon var gift med världens mest kända man?
-Hon gjorde det när hon var änka. -Det räcker. Nog om min mamma.
-Du tog upp henne. -Och nu säger jag att du ska sluta.
-Du nämner min mamma tillräckligt. -Hon kan försvara sig.
Tur att jag aldrig presenterade dig för mamma
för hon skulle aldrig ha uppmuntrat det här.
Oss.
Oj.
Jag hade inte lyssnat på henne.
Nej, nej. Ja. Visst.
Jag kanske borde ha lyssnat på min.
Vad?
Min mamma sa i princip åt mig att göra slut.
När?
-På bröllopet. -Okej. Talet.
Nej, det var tidigare.
-Den eftermiddagen. -Vad pratar du om?
Carolyn!
Carolyn, vad pratar du om?
-Carolyn. -Min mor kom in i mitt rum
samma dag som vår middag och varnade mig för att gifta mig med dig.
Hon sa att du aldrig skulle prioritera mig,
att du alltid skulle välja ditt jobb, din familj eller dig själv,
att du aldrig skulle göra plats för mig i ditt liv.
Och jag sa att hon hade fel,
-och nu vet jag inte om hon hade det. -Carolyn, jag skapar utrymme för dig.
Nej, John, jag vet att du tror det, men du är alltid ute.
Du kommer hem klockan elva, vid midnatt. I går kom du hem klockan tre.
Ja, vi avslutar augustinumret av George.
Du är alltid…
Du jobbar alltid klart med tidningen.
Eller så är du ute och firar att tidningen är klar
eller jagar en författare eller investerare, eller river layouten,
och om det inte är tidningen, är det en Kennedy-gala
eller en insamling eller en senatskampanj.
Så du stöder det inte.
Jag stöder dig.
Jag skulle stödja det om jag trodde att det var nåt du trodde på,
men allt för dig kommer från en missriktad känsla av plikt.
Som din lunchidé.
Jag har reserverat två luncher i veckan för att umgås med dig.
Det är inte samma sak som att vilja umgås med mig.
-Det är samma sak. -Nej, lunch är nåt man bockar av.
Du är nåt du kan säga för att befria dig från skuld.
-Vilken skuld? -Du vill inte vara med mig.
Du vill inte prata med mig. Du sover i det andra rummet.
-Jag pratar med dig hela tiden. -Nej, du är inte intresserad av mig.
Du ber inte om mina råd.
Du är inte intresserad av vad jag har att säga. Du är inte nyfiken på mig.
Du pratar med mig för att bevara freden,
tillräckligt länge för att förhindra fler samtal.
Du ville tillbringa varje sekund med mig
och nu ser du vårt äktenskap som en mellanlandning
mellan platser du verkligen vill vara på.
Och jag fattar.
Det måste vara svårt att se hur olycklig du gör mig.
Vet du vad?
Det är det.
Och det är allt jag verkar kapabel till på sistone…
att göra folk besvikna.
Jag bråkar med förlag, investerare och bankirer
som säger åt mig att ta min tidning och skjuta den i huvudet.
Sen kommer jag hem och bråkar med dig om att jag aldrig är hemma.
Sen lägger jag mig och fasar för nästa dag
då jag måste göra samma sak igen.
Det värsta är att jag vill prata med dig om allt det här
men du känns så avlägsen. Du är här, men ändå inte.
Och jag saknar dig, Carolyn. Jag saknar personen jag blev kär i.
John, jag är här.
Jag är personen du blev kär i.
Men du vill inte ha den här versionen av mig.
Du vill ha den kalla, ouppnåeliga,
glänsande versionen av mig som är som en trofé.
Så fort jag började vara sårbar med dig…
Tror du att du är sårbar med mig?
För att vara sårbar måste du vilja ha nåt och behöva nåt.
Det enda du verkar vilja göra är att säga om och om igen
hur mycket du avskyr vårt liv.
Jag visste det. Jag borde aldrig ha sänkt garden.
Jag bröt mot min egen regel. Jag är så dum.
-Jag har bara stålsatt mig. -För vad?
Jag stålsätter mig alltid.
Jag har ägnat hela mitt liv åt att stålsätta mig
för att hemska saker ska hända mig och hantera dem ensam.
Det här skiljer sig inte från nåt av det.
Du visste vem jag var.
Jag önskar att folk kunde sluta säga det.
Ingen vet vem de gifter sig med.
Tydligen inte.
Folk ska förändras, John.
Det har jag inte gjort.
Du säger det som om det vore en dygd, som om det vore lovvärt.
Du har inte gjort plats för mig i ditt liv.
Säg en sak som du har ändrat på i ditt liv sen vi gifte oss.
Du har samma vindsvåning, samma jobb, samma vänner,
du tillbringar helgerna på Red Gate eller i Hyannis, samma schema.
Allt i mitt liv har förändrats. Förstår du det?
Det är ditt val.
Du beter dig som om varje olycka är resultatet av ett ultimatum jag gav,
som om du inte har nån makt i det här förhållandet.
Jag tvingade dig inte att säga upp dig eller att gifta dig med mig.
Jag sa inte åt dig att låta skvallerpressen förstöra ditt liv.
Du njuter delvis av den här skiten med pressen.
-Ursäkta? -Ja, så att du kan härska över mig.
Straffa mig med det, klandra mig för att jag inte kontrollerar saker.
Du njuter av det.
Du har ingen identitet utanför ditt eget offerskap.
Tack. Du älskar hur avskydd jag är.
Självklart gör du det,
för du är Amerikas son, jag är bara ännu en tragedi som du modigt uthärdar.
Tja. Jag tror att jag kan ha nått min gräns.
Vad pratar du om?
John, vad pratar du om?
Jag kanske har utstått nog med tragedi för en livstid.
Fan.
John, kom tillbaka.
John!
John, vad gör du?
Vad…
Jag kan inte fortsätta så här.
Vad pratar du om?
Med vad? Vad menar du?
Allt och alla jag rör vid faller samman, och nu faller det här också samman.
Om jag stannar kommer jag att göra eller säga nåt jag ångrar.
Som vad, John?
Jag är på Stanhope. Bara en dag eller två.
Nej, John, säg bara vad du tänkte säga.
Det finns inget du kan säga
som skulle såra mig mer än att du går ut genom dörren.
Vet du hur det känns att se i dina ögon
att jag misslyckas med äktenskapet?
Jag misslyckades som advokat och nu som tidningsredaktör.
Jag kunde inte hjälpa mamma. Och jag kan inte hjälpa Anthony.
Jag klarar inte ett misslyckande till.
Nej, John.
När jag sa att allt tar slut, sa du "inte vi".
Vad hände med inte vi, John?
Vad hände med inte vi?
När jag sa att allt tar slut, sa du inte vi.
Vad hände med inte vi?
Det här tar inte slut.
Jo, det gör det.
Du flyr.
Jag vill inte fortsätta såra dig, Carolyn. Jag vill vara med dig.
Var med mig då.
Jag vill inte bråka.
Du måste.
Det är vad folk gör. De stannar, de bråkar.
Om vi fortsätter bråka förlorar vi varandra.
Snälla, lämna mig inte.
Snälla.
Bevisa inte att min mamma har rätt.
Jag kommer tillbaka, jag lovar.
Jag älskar dig.
Baserad på boken "Once Upon A Time" av Elizabeth Beller
Översättning: Karin Tengroth