Valós események alapján.
Bizonyos részleteket dramaturgiai okokból megváltoztattunk.
Szia!
Milyen volt… az az izé?
Hát…
Egy újságíró könyvbemutatója volt Midtownban.
Szerinted milyen volt?
- Nagyon jó? - Szuper jó.
Anthony is beugrott.
Igen? És hogy nézett ki?
Gyengének tűnt.
Akkor vajon miért ment el?
Mert élni kell az életet.
És ez annak számít? Egy újságíró könyvbemutatója Midtownban?
Jól éreztem magam.
- Tényleg? - Igen.
Bár vagy 20 percig nem szabadultam
attól a kalapos művésznőtől.
Lizzie PR-os.
Azért hiszed művésznek, mert zseniális PR-os.
Most… mit csinálsz?
Szerinted mit csinálok?
Szeretem ezt a számot.
Tudod, mit szeretek még?
Téged.
Én is szeretlek.
Sokkal jobb lett volna a ma este, ha te is ott vagy.
Minden jobb, ha ott vagyok.
Általában.
Szerintem erre táncoltunk először.
Istenem, alig ismertük egymást.
Én ismertelek. Tudtam, ki vagy.
- Igen? - Nem féltél semmitől.
De. Rettegtem.
Bárhova mentél, beragyogtad a helyet.
Már nem?
De… Tudod, hogy értem.
Hiányoztál ma, szívem.
Mindenki azt kérdezte, hol vagy.
Már azt se tudom, kinek mit mondjak.
Biztos éhes vagy. Kihűl a kaja.
Sajnálom.
Nem azért mondtam, hogy bűntudatot keltsek.
Csak hiányoztál.
Csak egy középszerű könyvbemutató volt Midtownban.
Nem maradtam le sokról, nem?
Ha annyira velem akartál volna lenni, hazajöhettél volna.
De mivel ez fel sem merült benned, arra következtetek,
hogy nem az a bajod, hogy hiányoztam,
hanem hogy megint nem láttak minket együtt.
Csak…
utálok egyedül elmenni ezekre.
- Amiatt, hogy mit szólnak hozzá? - Nem.
Jó, ez is közrejátszik.
Tudod, mi történik, ha egyedül jelenek meg.
Jön egy újabb szalagcím arról, hogy válni készülünk.
Igazából így is, úgy is azt írnak, amit akarnak.
- Szóval… - Ez az.
Bármit csinálunk, megszívjuk.
Igen. Akkor végül is egyetértünk.
Csak azt mondom, szeretnék veled lenni a lakáson kívül is.
Van egy jó ötletem.
- Hozol tányért? - Utazzunk el!
- Hova? - Ahova csak akarsz.
Párizs, Belize, Tahiti.
- Tahiti? - Aha, Tahiti.
Csak te és én a tengerparton.
Se partik, se kötelezettségek, se sajtó.
Se ruhák.
- Carolyn. - Komolyan mondom.
Talán az ünnepek után.
Az ünnepek után? John, augusztus van.
Augusztus 30. van. Lényegében szeptember.
Megyünk a Delancey Street Foundation gálájára San Franciscóba.
Aztán a New York-i Divathétre.
Aztán Kubába kell mennem.
Aztán irány a Vineyard-szigeten a Red Gate-farm.
Aztán visszajövünk Terry és Valerie halloweeni bulijára.
Novemberben lesz a George évfordulós vacsorája.
Utána Hálaadás Hyannisban. Karácsony a kuzinokkal.
Aztán jön a szülinapod januárban.
Gondoltam, a barátaiddal akarsz lenni, de el is utazhatunk.
Oké, szóval azt mondod, hogy legközelebb 1998-ban mehetünk el nyaralni?
Azért nem.
Jövő hétvégén Hyannisba megyünk. Tudod.
Bassza meg! Elfelejtettem.
Elég sokan az ország legszebb vidékének tartják Cape-et.
Igen, tudom.
Nem is Cape-pel van bajom, hanem a közeggel.
Hogyhogy?
Ne már!
Hadd halljam!
Ki vele!
Nem pihentető. A nap minden percével el kell számolnunk.
Nem alhatunk sokáig, nem üldögélhetünk a parton, nem sétálhatunk.
Nem hagynak magunkra, nem szexelhetünk.
Sosincs elég meleg víz, ami valami elképesztő számomra
a modern vízvezetékek csodája mellett.
És még nyár közepén is mindig hideg van. Hogy lehet?
És ott az a sok hülye, íratlan szabály.
Társasjátékozni tilos, de kártyázni lehet.
Mi a különbség?
Reggelire lehet joghurtot enni, de ha ebédre ennék, akkor már,
idézném az unokatesódat: „Az a fogyózók baromsága.” Ja.
Meg… Meg az a szabály, hogy napközben nem lehet tévézni.
Nincs ilyen szabály.
Mert te napközben akarnál tévézni?
Én a lehetőségét akarom.
Időpazarlás a tévé előtt tölteni egy gyönyörű nyári napot.
Akkor van ilyen szabály?
Csak így észszerű.
Nincs benne semmi észszerű, hidd el.
Mindenki lenéz, ha újságot merek olvasni.
És mielőtt azt mondanád, hogy Caroline is folyton újságot olvas,
hadd jegyezzem meg, hogy ő a The New Republicot olvassa,
és bár gyakorlatilag tényleg újság, lényegében olyan, mint egy könyv.
A Vogue, na, az újság.
Aztán ott a reménykedő pillantásuk, mikor valamiért nem kérek alkoholt.
Konkrétan már azért koktélozok, hogy ezt elkerüljem.
Innom kell, nehogy azt higgyék, hogy terhes vagyok.
Azt hiszed, viccelek, de ez komoly.
Mintha mindenki engem figyelne, mintha mindent látnának rajtam.
Mintha a testem egy élő, lélegző bizonyítvány lenne,
amiből látják, éppen milyen a kapcsolatunk.
Figyelj, legalább koktélozhatsz.
- Meg kagylót is ehetek. - Mi?
A július 4-i hétvégén a családod ötször evett kagylót.
Igazából hatszor.
Egyszer éjfélkor is ettünk, csak nem keltettelek fel.
Ki eszik kagylót éjfélkor?
Ez nem normális. Borzasztó.
Oké, oké, értem.
- Hyannis tényleg fárasztó tud lenni. - Én borzasztót mondtam.
Bocs, de szeretek a családunkkal lenni.
Ők a te családod.
A te családod is.
- A család fontos. - És mi ketten vagyunk egy család.
Halló?
Hogy mi?
Mi történt?
Lauren, lassíts! A frászt hozod rám.
Mi az?
Oké, melyik csatornán?
Bekapcsolod?
Jó, oké. Majd visszahívlak, jó?
Szeretlek. Szia!
…a legújabb hírekkel Diana hercegné állapotáról,
aki balesetet szenvedett ma este Párizsban.
Kritikus az állapota.
Párjával, Dodi Al-Fayeddel utazott együtt.
A hatóságok szerint ő a helyszínen életét vesztette…
- Úristen! - …a sofőrrel együtt.
A hercegné testőre is megsérült, állapotáról nincs több információnk.
- A baleset akkor… - Úristen!
…következett be, amikor Diana autója és az őt üldöző motoros paparazzik
egy alagútba hajtottak
- a Szajna partjánál. - Nemrég láttam.
- Mi? - Gianni temetésén mögötte ültem.
Párizsból próbál újabb információkat kideríteni.
- Nina, hallasz engem? - Igen.
Dodi Al-Fayed, egy nagyon híres, milliomos ember.
Vannak hírei az állapotáról?
Rendőrségi jelentésekből és egyéb forrásokból…
Jelenleg annyit tudunk, hogy ő is, és a sofőr is meghalt…
- …a testőrrel együtt. - Lehet tudni valamit a sérüléseiről?
- Carolyn! - Egyelőre nem.
- Annyit tudunk, hogy a… - Carolyn!
Igen?
A poharak a mosogatógépben tiszták?
Mi?
A poharak a mosogatógépben tiszták?
Nem tudom.
A Buckingham-palota egyelőre nem kommentálta…
Nem tudod, beindítottad-e a mosogatógépet?
- Tessék? - Hogyhogy nem tudod?
- Vagy beindítottad, vagy nem. - Miért?
Egész nap itthon voltál. Hallottad, hogy megy?
Igen, elindítottam.
A lesifotósok le akarták fotózni Diana hercegnét
Dodi Al-Fayeddel, a híres milliomossal,
akivel pár hete romantikus kapcsolat volt köztük.
Talán túlságosan is magukra vonták a figyelmet Párizsban?
- A legtöbben tudták, hogy ott vannak. - Igen.
Elárasztották a bulvárlapokat és a médiát a…
Mit kell tudni Párizsnak azon részéről, ahol a baleset történt?
Az alagút bejáratánál történt a baleset.
A föld alatti alagútnál,
ami átmegy a Szajna alatt.
Ezt a területet jól ismerik a turisták. Igen frekventált hely.
Nézzük meg újra a roncsot!
A Mercedes szedán hátsó része felismerhető,
az eleje viszont a felismerhetetlenségig összetört
a nagy sebességű becsapódás következtében.
Az autó elülső részében látható fehér tárgyak
a kinyílt légzsákok maradványai.
Diana hercegnő egyedülálló módon képes érdeklődést és pénzt
generálni a nemes ügyek számára, amelyek mellett…
- Elmegyek futni. - …ő is kiállt.
- Legjelentősebb vállalkozása… - Mi?
…hogy felhívja az emberek figyelmét
- a szörnyűségekre, amelyekkel szembe… - John!
Nemsoká jövök.
Diana nemrég…
…főleg amiatt került a címlapokra
az Egyesült Királyságban, hogy párjával, Dodi Al-Fayeddel,
a 40 éves milliomossal, és barátaikkal hajóútra indultak a Földközi-tengeren,
így a média ismét kiteregette magánéletét.
Olasz lesifotósok filmfelvételeket készítettek a nyaralásáról,
a fényképeiket pedig licitre bocsátják.
Folytatjuk tudósításunkat…
…az állt benne, idézem:
„Diana hercegné meghalt.”
…a tragikus fordulatot a Buckingham-palota is megerősítette,
amely szerint a világ ma elveszítette a 36 éves Diana hercegnét.
A halál hivatalos oka a súlyos traumát és fejsérülést követő
- hirtelen szívelégtelenség. - Meghalt.
Az orvosok megerősítették, hogy a sérüléseket a becsapódás okozta.
Ha most kapcsolták be híradónkat…
- Megölték őt. - …Diana hercegné tragikus balesetét…
Mindent jól csinált, pózolt a fotósoknak,
mindent megadott nekik, amit csak akartak…
Párja, Dodi Al-Fayed a helyszínen életét…
- …mégis megölték. - …a Mercedesben.
- A közeli kórház sebészei… - Nagyon szomorú.
- Szörnyű. - …de elvesztették a csatát.
Az Egyesült Királyság…
A hercegnőjük volt, és prédaként bántak vele.
…a kezelést, és mindent megpróbáltak, mikor gyengülni kezdett a pulzusa.
- A helyszínen… - Megmosom az arcom.
…a lesifotósok állítólag nagy sebességgel üldözték
a hercegné kocsiját.
Hét embert állítottak elő,
a filmtekercseket pedig lefoglalták.
Lassan az egész világ értesül a…
Szerintem elég morbid ezt a szart nézni, miközben
a világ másik felén valaki épp felébreszti a gyerekeit, mielőtt
a tévéből tudnák meg, hogy meghalt az anyjuk.
…és a First Lady részvétüket fejezték ki
a Buckingham-palota részére.
Információink szerint a királyi család a skóciai Balmoral kastélyban…
Sajnálom. Nem akartalak felzaklatni.
Szegény fiúk!
Legalább ott vannak egymásnak.
Mint te és Caroline.
- Mint én és Caroline? - Igen.
Ez semmiben sem hasonlít ahhoz, amin mi mentünk át.
Ők hercegek. Az uralkodóház tagjai.
Én három voltam, mikor apám meghalt. A városban nőttem fel.
Biciklivel jártam a suliba. Ég és föld a kettő.
Oké.
Azt mondod, nem ilyen volt.
Akkor milyen?
- Nem akarok erről beszélni. - John!
Csak találgatsz és meg akarod mondani, milyen volt a gyerekkorom.
Az egész világ ezt csinálja,
a feleségemtől nincs szükségem rá.
John.
Csak próbállak megérteni.
Nem rémiszt meg ez az egész?
John.
Jól van.
Tudod, mi rémiszt meg? Hogy min kattogok?
Hogy min gondolkodtam futás közben?
Hogy soha többé nem lépsz ki a lakásból.
Hogy látom-e a párhuzamot az életünk és a történtek között?
Persze hogy látom. De ki is mondhatom?
Nem, mert az egy újabb ok lenne, hogy ne éld az életed.
Tudod, miért nem tudom ezt nézni?
Mert ha elkezdeném, kurvára nem bírnék leállni vele.
Meséljek a gyerekkoromról?
Egyáltalán nem emlékszem arra, hogy apám meghalt.
De az tisztán megvan, hogy anyám olyan volt, mint aki transzban van.
Meg az, hogy Caroline-nal folyton a dadánkkal voltunk,
míg anya egyedül, egy sötét szobába zárkózva sírt.
Miért… Miért nem tudott játszani velem?
Anyám halálát néztem végig, nem apámét. Kétszer is végignéztem, ahogy meghal.
És most úgy érzem, te is a lejtőre kerültél.
A sötétséget választod.
Nekem meg végig kell néznem. Olyan, mintha megint elhagynának.
Nem veszíthetlek el. Te vagy az egyetlen, akit nem veszíthetek el.
Érted?
Annyi embert elvesztettem az életemben, és téged nem veszíthetlek el.
Nem lehet. Nem veszíthetlek el.
- John. - Nem lehet.
Nem veszíthetlek el, Carolyn.
Lélegezz!
Nem megyek sehova.
Csak lélegezz!
EGY ÉVVEL KÉSŐBB…
Meg fogod égetni magad.
- Biztos ne segítsek? - Nem kell.
Jó ég! Mennyi bort megittunk!
Szia, Jason! Itt John.
Végeztem a vacsorával. Itthon leszek.
Hívj nyugodtan!
Miért hívtad fel a repülésoktatódat?
Hogy érted? Rengeteget beszélek vele.
Még 40 órát le kell repülnöm a műszerjogosításhoz.
Most zuhantál le azzal a kis játékrepülővel.
Szerintem 40 óránál több fog kelleni.
Buckeye-nak hívják, és az egy tök más dolog.
Semmi köze a repülőkhöz.
Azt ígérted Caroline-nak, hogy nem repülsz többé.
Mióta érdekel ennyire, hogy mit akar Caroline?
Mit csinálsz?
- Kell egy cigi. - Ülj le! Majd én idehozom.
Ne bicegj fel a lépcsőn!
Nem fent van, hanem a szobámban.
Ha most elindulnánk, még odaérnénk a Vanity Fair bulijára a Pravdába.
John, nem szabad terhelni a bokád.
Se buli, se lépcső, se repülőleckék.
Taxival megyünk, ott meg leülök.
- Faszom! - Hulla vagyok.
De ha menni akarsz, menj!
Hulla? Még 23.00 sincs.
Békén hagynád a gyertyát?
Most amúgy veszekszünk?
Nem. Dehogy.
Mi az? Most mi van?
Jó, ha azt akarod, hogy könyörögjek, legyen!
Vagy ahhoz a részhez ugorhatunk, hogy elmondod, mi a bajod.
Azt mondtad, dolgozzak Petrának.
- Mikor? - Harminc perce,
a vacsorapartin, amit úgy akartál.
Petra panaszkodott, hogy milyen nehéz
tapasztalt embert találni, aki az elején kevesebbért dolgozna,
te meg elkezdtél velem kiabálni, hogy…
- Nem is kiabáltam. - Szó szerint kiabáltál.
Onnan tudom, hogy az asztal másik végénél ültél.
Azt mondtam, hogy neked van tapasztalatod,
- és nem kell a pénz. - PR-ban.
- PR-os voltam. - A Calvin Kleinnál.
Az divatipari tapasztalat, nem?
Petrának ékszermárkája van. Én nem vagyok ékszertervező.
Bocs, hogy arra utaltam, hogy jó az ízlésed.
Vagyis jól tudok ékszereket választani. Nem tervezni.
Megalázó, hogy folyamatosan ajánlgatsz ezekre a munkákra az érdeklődésemtől
és a végzettségemtől függetlenül.
- Mikor csináltam ilyet? - Folyton.
Konkrétan odalöktél André Leon Talley-hez azon az adománygyűjtőn.
- Nem is. - De igen, John.
És ettől úgy érzem, teher vagyok, amitől meg akarsz szabadulni. Tiszta…
Tiszta viasz lesz az asztal!
Azt hittem, utálod ezt az asztalt.
Hogy értetted, hogy „úgy akartam ezt a vacsorát”?
A te ötleted volt, nem?
Mivel tudtam, hogy étterembe, meg igazából sehova máshova nem mennél.
Komolyan ennyire zavar, hogy áthívtam vacsorázni a barátaidat?
Utálom, mikor ezt csinálod.
Mit?
Megkülönbözteted a barátaimat a tieidtől.
Egy egység vagyunk, John. És ők a barátaink.
Oké, Carolyn.
- Visszavonom. - Mit csinálsz?
Bocs, ha megsértettelek a ragozásommal.
Úgy láttam, élvezted, hogy körülrajonganak a barátaim.
Úgy mondanám, hogy bombáztak a kérdéseikkel.
Ez az!
Őszintén, szerintem nem merik tőled megkérdezni,
hogy mihez akarsz kezdeni, mert tudják, hogy akarsz-e róla beszélni.
Hogy érted, hogy mihez akarok kezdeni?
Hát, hogy még mindig keresed, mivel is foglalkozz.
Hogy mivel foglalkozzak.
Elég ebből az állandó nyomásból, hogy foglalkozom kell valamivel!
Miért várja ezt el mindenki?
Folyton ezt hallgatom a családodtól, a barátaidtól,
a sajtótól, és főleg tőled.
Mert nem elég csupán Kennedynek lenni.
Az NRDC-nél kell dolgozni, filmet forgatni,
vagy könyvet kell írni az alkotmányjogról.
Harminchárom éves vagyok. Tizenöt éves korom óta dolgozom.
Miért nem tarthatok egy kis szünetet, hogy élvezzem a házasságot és az életet?
Ezt csinálod egész nap egyedül a lakásban? Élvezed az életet?
Próbálok rájönni, hogy tudnám.
De addig sem akarok semmilyen tanácsba belépni,
csak hogy te jobban érezd magad, mikor rólam kérdeznek.
Azt hittem, legalább te megértesz.
- Legalább én? - Igen, John.
Neked kéne a legjobban tudnod, milyen ez.
És nem segít, hogy folyton ezzel nyomasztasz,
mintha muszáj lenne. Állandóan…
Jössz ezekkel a légből kapott ötletekkel, mivel töltsem ki a napjaimat, amitől…
csak rosszul érzem magam.
Mert tudom, hogy csak segíteni akarsz, de ez nem…
Ez nem segít.
Mert úgy érzem, elítélsz.
Hát mit csináljak, mikor arra panaszkodsz, hogy csak úgy sodródsz?
Üljek, és ne mondjak semmit?
Igen.
Ne mondj semmit!
Csak… Csak hallgass meg!
Erre van szükségem.
Ülj le, hallgass meg, és hagyd, hogy elveszettnek érezzem magam!
Lehetne… Hogy csak… Hogy elveszettnek érezzem magam?
Meg tudnád ezt nekem engedni?
Igen.
- Igen, persze. - Oké.
Tudom, hogy ijesztő újrakezdeni, de nézd meg anyámat!
Istenem!
Egész életében olvasott, és 46 évesen lett szerkesztő.
Negyvenhat évesen. Igen, John, tudom. Tudom.
Csak azt mondom, hogy megtalálta az útját
a nyilvános kritika fenyegetésének ellenére is.
Nem tudom eléggé hangsúlyozni, mennyire tisztában vagyok azzal,
hogy édesanyád egy lenyűgöző nő volt.
Komolyan, oké?
De szerinted képes lett volna PR-osként dolgozni,
mikor a világ leghíresebb emberének a felesége volt?
- Akkor már özvegy volt. - Elég! Hagyjuk anyámat!
- Mi? Te hoztad szóba! - Jó, de elég lesz!
- Te folyton anyámmal jössz. - Ő él, és meg tudja védeni magát.
Rohadt szerencsés vagy, hogy nem mutattalak be anyának,
mert ezt sose támogatta volna.
A kapcsolatunkat.
Azta!
Nyilván nem hallgattam volna rá.
Nem. Igen. Persze.
- Talán nekem kellett volna az enyémre. - Mi?
Lényegében azt mondta, hogy vessek véget ennek.
Mikor?
- Az esküvőn. - Ja, igen. A beszédében.
Nem. Hamarabb.
- Aznap délután. - Miről beszélsz?
Carolyn!
Carolyn, miről beszélsz?
- Carolyn! - Anyám bejött a szobámba
a próbavacsora napján, és figyelmeztetett, hogy ne menjek hozzád.
Azt mondta, sosem fogsz előtérbe helyezni,
hogy mindig a munkádat, a családodat vagy önmagadat választod majd,
hogy sosem lesz majd helyem az életedben.
Én meg leteremtettem, hogy rosszul gondolja,
- de… már nem vagyok benne biztos. - Hogy ne lenne helyed az életemben?
Tudom, hogy azt hiszed, hogy van, John, de sose vagy itt.
Mindig 23.00-kor, éjfélkor jársz haza. Tegnap 03.00-kor jöttél.
Most zárjuk George augusztusi számát.
De folyton…
Folyton a George valamelyik számát zárod.
Vagy elmész megünnepelni a lapzártát,
vagy egy írót vagy befektetőt üldözöl, vagy szétszeded a tördelést,
de ha nem a George-dzsal, akkor valami gálával
vagy adománygyűjtéssel, vagy a kampánnyal foglalkozol.
Szóval nem támogatod.
Én téged támogatlak.
És támogatnám, ha úgy látnám, hogy tényleg hiszel ebben,
de mindent csak ebből a téves kötelességtudatból teszel.
Mint az ebéd.
Azért hagyok szabadon heti két napot, hogy veled legyek.
Az nem ugyanaz, mintha velem akarnál lenni.
- Szó szerint ugyanaz. - Nem. Csak kipipálsz.
Ezzel mented fel magad a bűntudat alól.
- Bűntudat? - Hogy nem akarsz velem lenni.
Nem akarsz velem beszélni.
- Sokszor a másik szobában alszol. - Folyton beszélgetünk.
Nem, John, nem érdekellek téged.
Nem kéred ki a tanácsomat.
Nem érdekel a mondandóm. Nem vagy rám kíváncsi.
Épp annyit beszélgetsz velem, hogy ne legyen balhé,
és hogy elkerüld a további beszélgetéseket.
Régen minden egyes másodpercet velem akartál tölteni,
most meg csak elviseled a házasságunkat, amíg nem lehetsz ott, ahol akarsz.
És megértem.
Nehéz lehet látni, milyen boldogtalanná teszel.
Tudod, mit?
Tényleg az.
Úgy tűnik, mostanában csak erre vagyok képes…
csalódást okozni az embereknek.
Egész nap a kiadókkal, a befektetőkkel meg a bankárokkal küzdök,
akik azt mondják, kaszáljam el végre az újságomat.
Aztán hazajövök, és azon veszekszünk, hogy sose vagyok itthon.
Minden este úgy fekszem le, hogy rettegek, hogy másnap kezdődik elölről az egész.
A legrosszabb az egészben, hogy beszélni akarok veled erről,
de olyan távol érezlek magamtól.
Itt vagy, de közben mégsem.
És hiányzol, Carolyn. Hiányzik az, akibe beleszerettem.
Itt vagyok, John.
Én vagyok az, akibe beleszerettél.
De neked nem így kellek.
A kemény, elérhetetlen,
csillogó énemet akarod, ami olyan, mint valami trófea.
Abban a pillanatban, hogy sebezhető lettem…
Azt hiszed, sebezhető lettél?
Ahhoz hogy sebezhető legyél, előbb el kéne mondanod, mit akarsz.
De neked elég annyi, hogy ezerszer a fejemhez vághatod,
hogy utálod az életünket.
Tudtam. Nem lett volna szabad így megnyílnom.
Megszegtem a szabályomat. Olyan hülye vagyok!
- Hiszen tudtam! - Mit?
Mindig is tudtam, John.
Mindig is tudtam, hogy akkor ilyen szörnyű dolgok
fognak történni, és egyedül kell majd megbirkóznom velük.
És ez sem más, mint a többi volt.
- Tudtad, ki vagyok, mielőtt elvettelek. - Ne hajtogassa már ezt mindenki, istenem!
Senki sem tudja, kihez megy hozzá!
Úgy tűnik, tényleg nem.
Az emberek megváltoznak, John.
Én nem változtam meg.
Úgy mondod, mintha ez erény lenne, vagy valami dicséretes dolog.
Nincs helyem az életedben.
Mondj egyetlen dolgot, amin változtattál, mióta összeházasodtunk!
Ugyanaz a lakás, munka, baráti társaság,
ugyanazok a hétvégék Red Gate-en meg Hyannisben, ugyanaz a beosztás.
Nekem minden megváltozott az életemben. Fel tudod ezt fogni?
A te döntésed volt.
Mintha ultimátumot adtam volna neked, és azért siklott volna ki minden,
és neked semmi felelősséged nem lenne a kapcsolatunkban.
Nem kényszerítettelek, hogy felmondj, vagy hogy hozzám gyere.
Nem én mondtam, hogy hagyd, hogy a lapok tönkretegyék az életed.
De egy részed talán élvezi is ezt a sajtós szart.
- Mi van? - Ja. Mert a fejemhez vághatod.
Büntethetsz meg hibáztathatsz azért,
hogy nem tudom irányítani a rajtam kívülálló dolgokat.
Élvezed. Mintha már csak ebben az áldozatszerepben tudnál létezni.
Köszönöm. Imádod, hogy utálnak.
Bizony, hiszen te vagy Amerika fia,
én meg csak egy újabb tragédia vagyok, amit hősiesen elviselsz.
Hát, azt hiszem, elég volt.
Miről beszélsz?
John, miről beszélsz?
Elég tragédiát viseltem már el életemben.
Bassza meg!
John, gyere vissza!
John!
John, mit csinálsz?
Mit…
Nem bírom már ezt.
Miről beszélsz?
Mit nem bírsz? Miről beszélsz?
Minden, amihez hozzáérek, szétesik,
és most ez is szétesik.
Attól félek, hogy ha maradok, olyan teszek vagy mondok, amit megbánok.
- Mit? Mit, John? - A Stanhope-ban leszek. Pár napig.
Nem, John! Mondd el, amit mondani akartál!
Semmi olyat nem mondhatsz,
ami jobban fájna, mint az, hogy kisétálsz azon az ajtón.
Tudod, milyen érzés azt látni a szemedben, hogy kudarcot vallok a férjedként?
Ahogy ügyvédként és szerkesztőként is kudarcot vallottam.
Nem tudtam segíteni anyámon. És most Anthonyn sem tudok.
Nem tudok elviselni még egy kudarcot.
Ne, John!
Mikor azt mondtam, minden véget ér, azt mondtad, ez nem.
Mi történt azzal, hogy ez nem, John?
Mi történt azzal, hogy ez nem?
Mikor azt mondtam, minden véget ér, azt mondtad, ez nem.
Mi történt azzal, hogy ez nem?
Nem is ér véget.
De igen.
Elmenekülsz.
Nem akarlak tovább bántani, Carolyn. Veled akarok lenni.
Akkor legyél velem!
Nem akarok veszekedni.
Muszáj.
Az emberek ezt csinálják. Veszekednek, kibékülnek.
Ha tovább veszekszünk, elveszítjük egymást.
Kérlek, ne hagyj el!
Kérlek!
Ne legyen igaza anyának!
Ígérem, visszajövök.
Szeretlek.
Elizabeth Beller „Once Upon a Time” című könyve ihlette
A feliratot fordította: Bednárik Henriett