Tento příběh je inspirován skutečností, některé události byly upraveny.
Ahoj.
Jaký to bylo?
Znáš to.
Byl to křest knihy s novináři v Midtownu.
Co bys řekla?
-Naprosto v pohodě? -Totálně v pohodě.
Stavil se Anthony.
Jo? Jak vypadal?
Křehce.
Proč vůbec chodil?
Život je pro živé.
Je tohle život?
Křest knihy s novináři v Midtownu?
Já si to užil.
-Vážně? -Jo.
Ale asi na 20 minut jsem se nechal uvěznit tou umělkyní s klobouky.
Lizzie je publicistka a za umělkyni ji máš proto, že je dobrá.
Co to děláš?
Co bys řekla?
Tuhle písničku miluju.
Víš, co ještě miluju?
Tebe.
Já tebe taky.
S tebou by to tam bylo mnohem zábavnější.
Se mnou je zábavnější všechno.
Obvykle ano.
Na tuhle písničku jsme spolu tančili poprvý.
Bože, sotva jsme se znali.
Já tě znal. Věděl jsem, kdo jsi.
-Jo? -Bylas nebojácná.
Ne, byla jsem vyděšená.
Jak jsi někam přišla a vyzařovala sebevědomím…
Teď už ne?
Ne, víš, jak to myslím.
Zlato, chyběla jsi mi.
Všichni se ptali, kde jsi.
Pamatovat si ty výmluvy je těžký.
Máš hlad. Ať ti to nevystydne.
Promiň.
Nechtěl jsem tě obviňovat.
Jen jsi mi chyběla.
Byl to úplně průměrný křest knihy v Midtownu a…
O tolik jsem nepřišla, ne?
Kdybys mě chtěl vidět, mohls tam nejít.
Ale ani tě to nenapadlo, a mám pocit, že nejde o to, abychom byli spolu,
ale aby nás někdo spolu viděl.
Jen…
Na tyhle akce chodím sám nerad.
-Kvůli tomu, co řeknou lidi? -Ne.
To k tomu patří.
Víš, co se stane, když někam přijdu sám.
Další titulek tvrdí, že nás čeká rozvod.
Jenže teď ten článek napíšou tak jako tak.
-Takže… -Přesně.
Ať uděláme cokoliv.
Mám pocit, že oba říkáme totéž.
Jen říkám, že bych s tebou rád trávil čas mimo loft.
Mám šílený nápad.
-Talíř? -Pojeďme na výlet.
-Na jaký? -Jakýkoliv.
Paříž, Belize, Tahiti.
-Tahiti? -Jo, Tahiti.
Jen my dva na pláži.
Žádné večírky, povinnosti a tisk.
Žádné oblečení.
-Carolyn. -Myslím to vážně.
Možná po svátcích.
Po svátcích? Johne, je srpen.
Je 30. srpna. To je v podstatě září.
Máme večeři nadace Delancey Street v San Franciscu. Fashion Week v New Yorku.
Pak jedu na Kubu.
Pak letíme na Vineyard, přímo na farmu Red Gate.
Pak zpátky na halloweenskou párty Terryho a Valerie.
V listopadu má výroční večeři George.
Díkůvzdání v Hyannis.
Vánoce s rodinou.
V lednu máš narozky.
Myslel jsem, že budeš chtít být s přáteli, ale vyhrál výlet.
Takže na dovolenou můžeme jet až v roce 1998?
Jistěže ne.
Příští víkend jsme v Hyannis, ne?
Sakra, já zapomněla.
Mys Cod hodně lidí považuje za jednu z našich nejkrásnějších oblastí.
Jo, to si uvědomuju. Nejde o mys, ale o ten areál.
Co je s ním?
No tak.
Ne, povídej.
Ven s tím.
Neodpočinu si tam. Program je na každou minutu dne.
Nemůžeme si přispat, sedět na pláži ani jít na procházku.
Nemáme soukromí, takže ani sex.
Nemáme dost horký vody, což je vzhledem k zázraku moderního potrubí neuvěřitelný.
A uprostřed léta je tam vždycky zima. Jak to?
A pak všechna ta šílená nepsaná pravidla.
Deskové hry jsou zakázaný, ale hraní karet je podporováno.
V čem je rozdíl?
Jogurt k snídani je rozumný, ale k obědu,
a teď cituju tvou sestřenici, je to „sračky k hlídání váhy“.
A pak pravidlo o zákazu televize během dne.
To není pravidlo.
Ale chceš se na televizi dívat během dne?
Chci tu možnost.
Trávit krásný letní den před televizí je zbytečný.
Takže to pravidlo je?
Je to norma.
Nic normálního na tom není, věř mi.
Všichni se na mě kriticky dívají i s časopisem.
A než řekneš, že je neustále čte i Caroline,
přeruším tě a řeknu, že Caroline čte New Republic.
A ano, teoreticky je to časopis, ale ve svý podstatě je to kniha.
Vogue je časopis.
A nemysli si, že jsem si nevšimla očekávání, když si nedám koktejl.
V podstatě preventivně do sebe kopu Dark ’n’ Stormy.
Aby si lidi nemysleli, že jsem těhotná.
Přijde ti to jako vtip? Není.
Jako bych byla ve výkladní skříni a všichni si mě prohlíželi.
Jako by moje tělo bylo živé a dýchající vysvědčení
vypovídající o stavu našeho vztahu.
Můžeš si dát Sea Breeze.
-A škeble. -Škeble?
Během oslav Dne nezávislosti jsme je jedli pětkrát.
Šestkrát.
Ještě jednou o půlnoci, ale nechal jsem tě spát.
Kdo jí o půlnoci škeble?
Je to ďábelský a sadistický.
Dobře, rozumím ti.
-V Hyannis je to specifický. -Ne, řekla jsem „sadistický“.
S naší rodinou jsem rád. Promiň.
-Johne, je to tvoje rodina. -I tvoje.
-Rodina je důležitá. -Jo, ty a já jsme rodina.
Haló.
Co?
Co se stalo?
Lauren, zpomal, děsíš mě.
Co se děje?
Na které stanici?
Pustíš ji?
Dobře, zavolám ti zpátky, jo?
Mám tě ráda. Ahoj.
Aktuální informace o stavu princezny Diany,
která se dnes večer v Paříži zapletla do nehody. Je ve vážném stavu.
Jela se svým druhem Dodim Al-Fayedem.
-Ten podle policie zemřel i se šoférem… -Panebože!
Zraněn byl i princeznin osobní strážce. Jeho stav právě teď neznáme.
K nehodě došlo, když vůz pronásledovali paparazzi na motorkách u vjezdu do tunelu…
Právě jsem ji viděla.
-Co? -Na Gianniho pohřbu. Seděla jsem za ní.
Situaci v Paříži sleduje kvůli novým informacím.
-Nino, slyšíš mě? -Ano, slyším.
Dodi Al-Fayed, velmi slavný muž a také milionář. Víš něco o jeho stavu?
Policejní zprávy a svědci tvrdí, že je…
V tuto chvíli víme jen to, že zemřel stejně jako šofér…
a osobní strážce.
Známe rozsah zranění?
-Carolyn. -V tuto chvíli ne.
-Víme, že ji odvezli… -Carolyn.
Jo.
Jsou skleničky v myčce čistý?
Co?
Jsou skleničky v myčce čistý?
Nevím.
Buckinghamský palác se zatím nevyjádřil…
Nevíš, jestli jsi zapnula myčku?
-Co? -Jak to můžeš nevědět?
-Buď jo, nebo ne. -Proč se mě ptáš?
Celý den jsi doma!
Slyšela jsi běžet myčku?
Ano, zapnula jsem ji.
Paparazzi se samozřejmě snažili princeznu Dianu vyfotit
se slavným milionářem Dodim Al-Fayedem,
s nímž je v posledních týdnech v romantickém vztahu.
Způsobili v Paříži velký rozruch?
-Většina lidí věděla, že tam jsou. -Ano.
Ano, rozsáhle o nich psal bulvár i noviny…
Co mi můžete říct o části Paříže, kde k té nehodě došlo?
Stalo se to u vjezdu do tunelu.
Na silnici do tunelu, který vede pod Seinou.
Tato oblast je pro turisty dobře známá a je velmi hustě obydlená.
Vraťme se ke scéně trosek vozu.
Toto je zadek sedanu Mercedes
a toto je nerozpoznatelná přední část po srážce ve velmi vysoké rychlosti.
Dvě bílé skvrny v přední čísti vozu jsou zbytky vystřelených airbagů.
Princezna Diana vzbuzovala zájem jako nikdo jiný
-a také podporovala charitativní projekty. -Jdu si zaběhat.
-Zejména se snažila upozornit celý svět… -Co?
-… na hrůzy, kterým civilisté čelí… -Johne.
Hned se vrátím.
Diana také nedávno…
… ovládla novinové titulky
zejména v Británii v souvislosti se vztahem s Dodim Al-Fayedem,
podle kterých se se svým bohatým 40letým společníkem
a příteli vydala na plavbu po Středomoří, čímž svůj život dostala pod drobnohled.
Její soukromou dovolenou natáčeli italští paparazzi,
kteří její fotografie prodávají za nejvyšší cenu.
Budeme vás informovat o…
… stálo tam, teď cituju:
„Zemřela princezna Diana.“
… došlo k tragickému zvratu a Buckinghamský palác potvrdil,
že ve věku 36 let zemřela princezna Diana.
Oficiální příčinou smrti je zástava srdce
-následkem vážného poranění. -Je mrtvá.
Lékaři uvedli, že tato zranění odpovídala kolizi ve vysoké rychlosti.
Pokud jste si nás zapnuli až teď,
-Zabili ji. -… informujeme o smrti princezny…
Všechno dělala správně, fotila se, vyhověla jim ve všem, a stejně ji…
Její společník Dodi Al-Fayed byla na místě zabit…
-Stejně ji zabili. -… Mercedesem.
-Chirurgové v nedaleké nemocnici… -Je to velmi smutné.
-Je to monstrózní. -… a tuto bitvu prohráli.
Britská velvyslankyně…
Byla to princezna, a zacházeli s ní jako s kořistí.
… kterém bylo dost zběsilé, když lékaři začali ztrácet pulz.
-Policie na místě… -Musím se opláchnout.
… paparazzi údajně princeznino auto pronásledovali ve velmi vysoké rychlosti.
Bylo zatčeno sedm mužů a všechny filmové role byly zabaveny.
Svět se pomalu dozvídá zprávu…
Víš, sledovat tohle svinstvo je hodně znepokojivý,
když na druhým konci světa někdo budí svoje děti,
aby se o mámině smrti nedozvěděly z televize.
… dnes odpoledne s první dámou vyjádřil soustrast Buckinghamskému paláci.
Královská rodina je prý na Balmoralu ve Skotsku…
Nechtěla jsem tě rozrušit.
Chudáci kluci.
Aspoň mají jeden druhého.
Jako ty a Caroline.
-Jako já a Caroline? -Jo.
To se vůbec nedá srovnávat.
Jsou to princové. Členové monarchie.
Byly mi tři, když táta umřel. Vyrůstal jsem 60 ulic odsud.
Do školy jsem jezdil na kole. Je to jako nebe a dudy.
Dobře.
Říkáš, že to takový nebylo.
Jaký to bylo?
-Nechci o tom mluvit. -Johne.
Domýšlíš si a snažíš se mi říct, jaký jsem měl dětství.
Dělají to všichni ostatní a od svý ženy to slyšet nepotřebuju.
Johne.
Jen se to snažím pochopit.
Neděsí tě to?
Johne.
Fajn.
Chceš vědět, čeho se bojím? Co se mi honí hlavou?
Na co jsem myslel, když jsem běhal?
Že už nikdy nevyjdeš z domu.
Vidím podobnost mezi tím, co řešíme my a co se stalo jí?
Jistěže ano. Ale můžu to říct? Ne. Bude to něco dalšího, co ti nedovolí žít.
Víš, proč se na to nemůžu dívat?
Protože bych se od toho neodtrhnul.
Chceš slyšet o mým dětství?
Tátovu smrt si vůbec nepamatuju.
Ale živě si pamatuju, že máma byla v podstatě v transu.
A hodiny s Caroline a chůvou, zatímco máma brečela někde ve tmě.
A proč si se mnou nemohla hrát?
Umírat jsem viděl mámu, ne tátu.
A hned dvakrát.
Jako bych teď sledoval, jak se vytrácíš ty.
Volíš si temnotu.
A já jen přihlížím. Mám pocit, že budu zase opuštěný.
Nemůžu tě ztratit. Zrovna tebe ztratit nemůžu.
Rozumíš? V životě jsem přišel o tolik lidí, ale o tebe přijít nemůžu.
Nemůžu. Prostě ne.
-Johne. -Nemůžu.
Nemůžu tě ztratit, Carolyn.
Dýchej.
Nikam nejdu.
Jen dýchej.
O ROK POZDĚJI…
Ublížíš si.
-Určitě nechceš pomoct? -Ne, díky.
Bože, vypili jsme tolik vína.
Ahoj, Jasone. Tady John.
Dovečeřel jsem a jsem doma.
Zavolej mi.
Proč voláš leteckému instruktorovi?
Cože? Mluvím s ním pořád.
Musím nalítat ještě 40 hodin, než mě ohodnotí.
Právě jsi měl nehodu s tou směšnou sekačkou na trávu.
Evidentně potřebuješ víc času.
Jmenuje se Buckeye a je to úplně jiný stroj.
S letadly nijak nesouvisí.
Neslíbils Caroline, že s tím skončíš?
Odkdy tě tak zajímá, co Caroline chce?
Co to děláš?
-Chci cigarety. -Seď. Přinesu ti je.
Nechci, abys kulhal po schodech.
Nejsou nahoře. Mám je v ložnici.
Když odejedeme teď, ještě stihneme konec večírku Vanity Fair v Pravdě.
Johne, na ten kotník si nemáš stoupat.
Žádné párty, schody a lekce létání.
Vezmeme si taxi a pak budu jen sedět.
-Kurva. -Jsem hotová.
Ale jestli chceš jít, tak jdi.
Hotová? Není ani jedenáct.
Můžeš tu svíčku nechat?
Počkej, my se hádáme?
Ne, jsem v pohodě.
Co? Co je to teď?
Pokud chceš, abych tu seděl a prosil, udělám to.
Nebo můžeme přeskočit k tomu, kdy mi řekneš, jak jsem to posral.
Řekls mi, ať pracuju pro Petru.
-Kdy? -Před půl hodinou, na tý tvojí večeři.
Petra si stěžovala, jak je těžké najít někoho zkušeného, kdo chce něco budovat
za nižší plat, a tys začal křičet…
-Nekřičel jsem. -Vyloženě jsi řval.
-A vím to. Seděls na opačný straně stolu. -Jen jsem řekl, že máš zkušenosti s módou.
-A nepotřebuješ peníze. -PR.
-Mám zkušenosti s PR. -Z Calvin Klein.
Není to móda? Je.
Petra má klenotnictví. Nejsem návrhářka šperků.
Promiň, že jsem řekl, že máš skvělý vkus.
Jo, to mě opravňuje k jejich koupi.
Ne k výrobě.
Neustále mi dohazovat práci bez ohledu na moje zájmy a kvalifikaci je ponižující.
-Kdy jsem to udělal? -No, pořád.
Na té benefici jsi mě hodil do klína Andrému Leonu Talleymu.
-To ne. -Ale ano, Johne.
Cítím se jako tvoje koule u nohy, který se zoufale chceš zbavit. Jsi fakt…
Rozmazáváš vosk po stole.
Myslel jsem, že ten stůl nesnášíš.
Co jsi myslela tím, že jsem na tý večeři trval?
Byl to tvůj nápad, ne?
Věděl jsem, že navrhovat restauraci nebo cokoliv mimo náš byt nemá smysl.
Vážně tě tak štve, že jsem uspořádal večeři pro tvé přátele?
Vadí mi, když děláš tohle.
A co?
Rozlišuješ mezi svými a mými přáteli. Jsme spolu, Johne. Jsou to naši přátelé.
Dobře, Carolyn.
-Beru zpět. -Co to děláš?
Promiň, jestli jsem se tě dotkl.
Ale být středem pozornosti mých přátel ti nijak nevadilo.
Jo, bombardovali mě otázkami.
Ano.
A upřímně si myslím, že je všem nepříjemné se tě ptát,
co je u tebe novýho, protože nevědí, jestli o tom chceš mluvit.
Co tím jako myslíš?
Však víš, že se pořád snažíš zjistit, co chceš.
Co chci.
Toho neustálýho tlaku, abych věděla, co chci, mám dost. Proč něco musím chtít?
Pořád o tom slýchám od tvý rodiny, tvých přátel, od tisku a hlavně od tebe.
Protože nestačí být jen Kennedy.
Musím dělat v neziskovce, natočit dokument nebo napsat knihu o ústavním právu.
Je mi 33. Pracuju od 15.
Nemůžu se jen usadit v manželství a užívat si života?
To děláš celý den sama v bytě? Užíváš si života?
Hledám jeho smysl.
Nechci se přidat k nějaký radě, aby se ti ulevilo, až se mě někdo zeptá, co dělám.
Zrovna ty bys to chápat mohl.
-Zrovna já? -Ano, Johne.
Zrovna ty bys měl vědět, jaké to je.
Místo toho na mě zbytečně vyjíždíš, jako bych snad měla na plný úvazek
odrážet neustálou palbu nevyžádaných rad, jak mám smysluplně trávit volný čas…
A pak se cítím provinile.
Vím, že si myslíš, že mi pomáháš, ale mně to tak…
Nepřipadá mi to tak.
Mám pocit, že mě odsuzuješ.
A až si začneš stěžovat, že nemáš ukotvený život?
Mám jen sedět a mlčet?
Ano.
Nic neříkej.
Jen poslouchej.
To od tebe potřebuju. Abys seděl, poslouchal a nechal mě cítit se ztraceně.
Můžu se prostě jen cítit ztraceně?
Můžeš mi k tomu dát prostor, prosím?
Ano.
-Ano, to můžu. -Dobře.
Podívej, začít znovu je těžké, ale vezmi si mou mámu.
Panebože.
Celý život četla a redaktorkou se stala až ve 46.
Ve 46. Ano, Johne, já vím.
Jen říkám, že na to přišla navzdory drobnohledu veřejnosti nebo jeho hrozbě.
Johne, moc dobře víš, že si uvědomuju, že tvá máma byla velmi působivá žena.
Věř mi, ano?
Mohla by pracovat v nakladatelství jako manželka nejslavnějšího muže planety?
-Už byla vdova. -Dost. Dost o mojí matce.
-Cože? Tys o ní začal. -A teď říkám, že to stačí.
-O mojí matce mluvíš pořád. -Taky se může bránit.
Máš štěstí, že jsem vás nepředstavil, protože tohle by nikdy nepodporovala.
Nás.
Ty jo.
Stejně bych ji neposlechl.
Jo, jasně.
Ale já možná měla dát na tu svou.
Cože?
V podstatě mi řekla, ať to ukončím.
Kdy?
-Na svatbě. -Dobře. Ten proslov.
Ne, ještě předtím.
-Odpoledne. -O čem to mluvíš?
Carolyn.
Carolyn, o čem to mluvíš?
-Carolyn. -Přišla za mnou
během zkušební večeře a od svatby mě odrazovala.
Že mě nikdy neupřednostníš,
vždycky si vybereš práci, rodinu nebo sebe a nikdy si pro mě v životě nenajdeš místo.
-Já se vzepřela, že se mýlí, a teď nevím. -Carolyn, dělám si pro tebe místo.
Ne, vím, že si to myslíš, ale pořád jsi pryč.
Domů chodíš v jedenáct, o půlnoci. Včera dokonce až ve tři.
-Doděláváme srpnové číslo George. -Vždycky…
Vždycky je to George.
Jdete zapít jeho dokončení,
naháníš spisovatele, investory nebo úplně měníš uspořádání.
Když nejde o George, tak o rodinnou akci, benefici nebo kandidaturu do senátu.
Takže ji nepodporuješ.
Podporuju tebe.
A podporovala bych ji, kdybys v ni věřil, ale všechno děláš z pomýlený povinnosti.
Jako tvůj nápad s obědy.
Vyhradil jsem si dva dny v týdnu, abych s tebou mohl trávit čas.
To není totéž jako chtít se mnou být.
-Je to úplně totéž. -Ne, je to jen fajfka.
Odškrtneš si to, aby necítil vinu.
-Jakou vinu? -Nechceš se mnou být.
Nechceš se mnou mluvit. Polovinu času spíš vedle.
Mluvím s tebou pořád.
Ne, Johne, nemáš o mě zájem.
Nežádáš mě o radu.
Nezajímají tě moje názory.
Ani já. Mluvíš se mnou, aby se neřeklo, ale abys v rozhovoru nemusel pokračovat.
Dřív jsi se mnou chtěl trávit každou sekundu,
ale teď naše manželství bereš jako přestupní stanici míst, kde chceš být.
A já to chápu.
Asi je těžké vidět, jak jsem z tebe nešťastná.
Víš ty co?
Je.
Poslední dobou nedokážu nic jinýho…
než být pro druhé zklamáním.
Celý den se hádám s vydavateli, investory a bankéři
a všichni mi říkají, abych ten časopis prostě ukončil.
Pak přijdu domů a hádáme se kvůli tomu, že nikdy nejsem doma.
Denně chodím spát a děsím se chvíle, kdy vstanu a celý to začne nanovo.
Nejhorší na tom je, že o tom mluvit chci, ale připadáš mi milion kilometrů vzdálená.
Jsi tady, ale nejsi.
A chybíš mi, Carolyn. Ten člověk, do kterého jsem se zamiloval.
Johne, jsem tady.
Jsem člověk, do kterýho ses zamiloval.
Ale tuhle moji verzi nechceš. Chceš chladnou, nedosažitelnou
a nablýskanou Carolyn, která je jako trofej.
-Když jsem se ti otevřela… -Myslíš, že ses mi otevřela?
Pokud by ses otevřela, něco bys musela chtít.
Mám pocit, že mi chceš jen pořád opakovat, jak moc náš život nenávidíš.
Já to věděla. Neměla jsem polevit. Porušila jsem vlastní pravidlo. Jsem blbá.
-Jen jsem se připravovala. -Na co?
Připravuju se pořád.
Celý život. Na všechny ty hrůzy, který se mi dějou, a řeším je sama.
A tohle se nijak neliší.
-Vědělas, koho si bereš. -Bože, kéž by to všichni přestali říkat.
Nikdo neví, koho si bere.
Očividně ne.
Máme se měnit, Johne.
Já se nezměnil.
Říkáš to, jako by to byla ctnost a něco chvályhodnýho.
Neudělal sis pro mě v životě místo. Co se ve tvým životě od svatby změnilo?
Máš stejný byt, práci a kamarády a víkendy trávíš v Red Gate a v Hyannis.
Všechno je stejný.
V mým životě se změnilo všechno. Rozumíš?
To byla tvoje volba.
Děláš, jako by za každý neštěstí v tvým životě mohlo moje ultimátum,
jako bys v tomhle vztahu neměla slovo.
Neřekl jsem ti, abys dala výpověď a vzala si mě.
Aby sis nechala zničit život bulvárem. Ale část tebe si ty sračky s tiskem užívá.
-Prosím? -Jo, abys mi to mohla předhazovat.
Trestat mě tím a donekonečna obviňovat, že nemám pod kontrolou to, co neovlivním.
Vychutnáváš si to. Jako bys sis uměla hrát jen na oběť.
Díky. Zbožňuješ, jak mě všichni nenávidí.
Samozřejmě, protože jsi syn Ameriky a já jen tragédie, kterou statečně snášíš.
Tak jo. Asi už dál nemůžu.
O čem to mluvíš?
Johne, o čem to mluvíš?
V životě už jsem možná zažil dost tragédií.
Sakra.
Johne, vrať se.
Johne!
Johne, co to děláš?
Co…
Já už takhle dál nemůžu.
O čem to mluvíš?
Jak takhle? O čem to mluvíš?
Všechno a každý, koho se dotknu, se rozpadá a teď se rozpadá i tohle.
Když zůstanu, tak udělám nebo řeknu něco, čeho budu litovat.
Co třeba? Co, Johne?
Přespím ve Stanhope. Jen pár dnů.
Ne, Johne, řekni, cos chtěl říct.
Nic, co mi můžeš říct, mi neublíží víc, než když odejdeš.
Víš, jaký to je ti na očích vidět, že tohle manželství nezvládám?
Že jsem selhal jako právník a teď selhávám jako vydavatel?
Nemohl jsem pomoct mámě. Nemůžu pomoct Anthonymu.
A další selhání už nezvládnu.
Ne, Johne.
Řekla jsem, že vše skončí, ale tys řekl, že my ne.
Co se změnilo, Johne?
Co se změnilo?
Řekla jsem, že vše skončí, ale tys řekl, že my ne. Co se změnilo?
Tohle není konec.
Ale je.
Utíkáš.
Nechci ti ubližovat, Carolyn. Chci s tebou být.
Tak se mnou buď.
Nechci se hádat.
Musíš.
To lidi dělají. Hádají se a bojují.
Ale pak ztratíme jeden druhého.
Neopouštěj mě, prosím.
Prosím.
Nedokazuj, že máma měla pravdu.
Vrátím se, slibuju.
Miluju tě.
České titulky: Tomáš Pikl